Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

1. A SCOTLAND YARD EMBERE

2. MI TÖRTÉNT ÉVA DURANDDAL?

3. BUNGALÓ AZ ÉGBEN

4. AZ ÉG SZÁMADÁSA

5. A HANG A SZOMSZÉD SZOBÁBAN

6. A VENDÉGDETEKTÍV

7. ZAVAROS VIZEK

8. WILLIE LI JÓ CSELEKEDETE

9. AZ ELTŰNT NŐK KIKÖTŐJE

10. A LONDONI LEVÉL

11. A ZAVAROS VÍZ TISZTUL

12. KÖDÖS ESTE

13. RÉGI BARÁTOK ÚJRA TALÁLKOZNAK

14. EBÉD KETTESBEN

15. AZ ÓVATOS MR. CUTTLE

16. HOSSZÚ ÉLET ÉS BOLDOGSÁG

17. A PESHAWARI NŐ

18. FLANNERY NAGYJELENETE

19. VIRRASZTÁS A SÖTÉTBEN

20. AZ IGAZSÁG KIDERÜL

21. MI TÖRTÉNT ÉVA DURANDDAL?

22. HAWAII FELÉ

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Earl Derr Biggers

CHARLIE CHAN ZAVARBA JÖN

fordította
Forgách Irma

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-331-6 EPUB
ISBN 978-963-559-332-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
Behind that Curtain

első kiadás: 1928

a borító Alfred Edward Emslie (1848 – 1918) Dinner at Haddo House
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.
A SCOTLAND YARD EMBERE

Bill Rankin mozdulatlanul ült az írógépe előtt. Izgatottan keresett megfelelő bevezetést az interjúhoz. Hirtelen fekete árnyék suhant el a könyöke mellett, és puha dobbanással ért az íróasztalra. Bill szíve a torkában dobogott, úgy megijedt.

Egbert volt, a szerkesztőség macskája. Játszani szeretett volna egy kicsit, de Rankin mélységes utálattal nézett rá. - Lehetetlenség, hogy valaki így megijedjen egy macskától!... De ha az ember egy óránál tovább gyilkosságokról beszélget egy világhírű detektívvel, akkor könnyen ijedezik, bárki fia is.

- Menj innen! - mondta, és a földre dobta Egbertet. - A frászt hozod rám! Nem látod, hogy dolgom van?

Egbert sértett méltósággal sétált odébb, majd kiment a hallba vezető ajtón. Az óra öt óra harminc percet mutatott. Tíz emelettel lejjebb az utcán hömpölygött a hazafelé igyekvő tömeg, de itt fent a Globe szerkesztőségében pillanatnyilag csend volt. A szoba zöld ernyős lámpásai közül csak a Rankin írógépe feletti égett, kísérteties fényt vetve az írógépbe tett üres ív papírra. Még az olvasóasztal mellett sem ült senki. A sarokban a Globe főszerkesztője gubbasztott, ő volt az egyetlen ember Rankin közelében, s ha hinni lehet fiatal beosztottjainak, ő sem volt túlságosan emberi.

Bill Rankin visszatért cikkéhez. Rövid ideig gondolatokba merülve ült, aztán írni kezdett.

A lángész szárnyalása és a tudomány csodái, amelyek révén a detektívregényekben a bűnügyeket felgöngyölítik, a valóságos detektívmunkában nemigen jutnak szerephez. Ez Sir Frederic Bruce-nak, a Scotland Yard Bűnügyi Osztálya volt vezetőjének véleménye.

Sir Frederic, aki világ körüli útját megszakítva két hetet szándékozik San Franciscóban tölteni, jogosan mondhat szakértői véleményt ebben a kérdésben. Majdnem tizenhét éven át vezette a világ leghíresebb detektívtestületét. És noha már nyugalomba vonult, még most is éppen olyan élénken érdeklődik a bűnügyi nyomozás iránt, mint aktív korában. Sir Frederic magas ember, szürke szeme jóságosán csillog, de ez a szem alkalomadtán olyan acélosan tud nézni, hogy az újságírót majdnem megfélemlíti. Ha megöltük volna az öreg Featherstone grófot kincset érő perzsaszőnyegén, nem örülnénk annak, ha tudnánk, hogy Sir Frederic nyomoz utánunk. Mert a nagy detektív olyasfajta skót ember, aki nem ismeri a vereséget. Sohasem hagyná el a nyomot.

- Sok detektívregényt olvasok - mondotta Sir Frederic. - Mulattat, de rendesen nincs benne semmi olyan, amiből a detektív tanulhatna. A tudományos kutatás eddig keveset segített a bűntények felderítésében, kivéve az ujjlenyomat-rendszert és bizonyos laboratóriumi munkát, amely a foltokkal és a méretekkel foglalkozik. Titokzatos gyilkosságokat és más nehéz bűnügyi eseteket fel lehet deríteni kemény munkával, ésszel és szerencsével, de a tudományos módszerek, amelyeket némely író annyira szeret, bizony csak keveset segítenek...

Bill Rankin hirtelen abbahagyta az írást, és felegyenesedett kényelmetlen székén. Nagyon ismerősen hangzottak az imént papírra vetett gondolatok. Ezt a véleményt hallotta, de nem Sir Frederic finoman csiszolt, angol beszédével, hanem egészen más előadásban.

- Ó, igen! - mosolygott, amikor eszébe jutott a köpcös kis ember, akit néhány nappal ezelőtt látogatott meg a Stewart Hotelben.

Felállt a székről, és cigarettára gyújtva fel-alá kezdett járkálni. - Hát persze... Nekem még csak eszembe sem jutót. Fényes riport lesz ebből.

Aggodalmasan az órára nézett, félredobta cigarettáját, és újra leült.

Sir Frederictől azt kérdezték, mit tart a legkiválóbb detektívmunkának az általa ismert esetek közt.

- Nem felelhetek erre a kérdésre, mert a szerencse többnyire nagy szerepet játszik - felelte. - Amint mondottam, a legtöbb bűnügyi eset megoldásánál különböző arányban van része a kemény munkának, az észnek és a szerencsének, és sajnálom, hogy azt kell mondanom: e három közül a szerencse játssza a legnagyobb szerepet. A kemény, rendszeres munka sokszor vezetett jó eredményre. Például a híres Crippen-esetnél. Ebben az ügyben akkor tudtuk meg először, hogy valami nincs rendjén, amikor meghallottuk, hogy a mulató pénztárosnője...

Bill Rankin sebesen írt tovább, mert már nagyon szerette volna befejezni a cikket. Most hirtelen csaknem fölöslegesnek érezte, amit csinált. Ennél sokkal nagyobb szenzáció tervét eszelte ki. Ujjai száguldottak a billentyűkön; ha néha megállt, csak azért, hogy egy pillantást vethessen az órára.

Kivette az utolsó ívet is az írógépből, felkapta a cikket, és a főszerkesztő asztala felé sietett. Az olvasóasztalhoz beosztott magányos ember, aki éppen most jött vissza a tördelőszobából, ahol némi vitája volt, savanyú képpel figyelte, amikor elhaladt mellette. Dühösen hegyezte kék ceruzáját.

- Mi ez? - kérdezte a főszerkesztő, amikor Bill Rankin elé dobta az írását.

- Interjú Sir Frederic Bruce-szal - emlékeztette Bill.

- Ó, hát megtalálta?

- Mindnyájan megtaláltuk. A szoba tele volt riporterekkel.

- Hol volt?

- Barry Kirk bungalójában szállt meg. Kirk Londonban találkozott a fiúval. Kerestem mindenfelé a szállodákban, térdig lejártam utána a lábam.

A főszerkesztő tüsszögött.

- Elég bolond volt. Angol ember sohasem száll szállodába, ha valahol lakást és ellátást kaphat. Elég átutazó és felolvasást tartó angol íróhoz küldtem már magát interjúért, hogy ezt tudhatná.

- Az interjú nagyon általános - mondta Rankin. - A város minden újságjában benne lesz. De, mialatt megírtam, kitűnő ötletem támadt egy újabb cikkhez.

- Cikk? - ráncolta a homlokát a főszerkesztő. - Ha véletlenül valami újdonságra vagy hírre akad irodalmi munkássága közben, tudatja majd velem, ugye? Azon töröm magam, hogy újságot adjak ki, maguk meg csinos kis értekezésekkel árasztanak el. Az a gyanúm, titokban mindnyájan azt remélik, hogy nemsokára majd az Atlantic Monthlyba írhatnak.

- Ez a cikk jó lesz - ellenkezett Rankin. - Most azonban sietnem kell...

- Várjon még egy pillanatig - tartóztatta a főszerkesztő. - Én természetesen csak a főszerkesztője vagyok, és nem akarok a terveibe beleszólni...

Rankin nevetett. Tehetséges ember lévén, előjogai voltak.

- Sajnálom -, szólt közbe -, de most nincs időm magyarázkodni. Valaki még megelőz. Gleason a Heraldtól szintén ott volt, és neki is eszébe jut majd ugyanaz a terv. Ez biztos, mint a halál. Így hát, ha nem veszi rossz néven...

A főszerkesztő a vállát vonogatta.

- Jól van. Siessen.

Az utcára érve az újságíró tétovázott egy pillanatig. A Kirk-épület nem volt messze, könnyen elérhette gyalog is, de az idő sürgetett. Ha azzal a hírrel fogadnák, hogy Sir Frederic vacsorához öltözik, az katasztrófát jelentene. Mert ennél a korrekt angolnál ez a tevékenység bizonyára ünnepélyes szertartás, amit nem egykönnyen zavarhat meg holmi lihegő újságíró. Nem, el kell érnie Sir Fredericet, mielőtt még fekete gyöngy mandzsettagombjai után nyúl. Intett egy arra haladó taxinak.

- Kirk-épület, a California úton - adta meg az utasítást.

A taxi kikanyarodott a Vásár útra, néhány háztömbön keresztül követte a villamossíneket, aztán befordult Montgomerybe. Néhány pillanat múlva San Francisco pénzügyi negyedében voltak. Itt már a megszokott esti csend uralkodott. A mamutvállalatok óriási épületei, a takarékpénztárak és a bankok ünnepélyesen és komoran álltak a félhomályban. Rankin tekintete aranyozott táblákra esett: Yokohama Bank, egy másik ablakban: Sanghaj Kereskedelmi Társaság.

A Kirk-épület azzal a kitűnő ízléssel épült, amely jellemezte ezt a családot, mióta az első Dawson Kirk megszerezte millióit. Most a fiatal Barry Kirk tágas, de kissé szellős bungalóban az épület tetején lakott. Az előcsarnokban a kockás márványpadlón takarítóasszonyok térdeltek. Az egyik felvonó még működött, és Rankin beszállt.

- Egészen fel! - mondta a lánynak.

A huszadik emeleten kiszállt. Innen keskeny lépcső vezetett Barry Kirk bungalójáig. Az újságíró felszaladt rajta, két fokot lépve egyszerre. Megállt a hatalmas ajtó előtt és csengetett. Az ajtó kinyílt, és Paradise, Kirk angol komornyikja állta el Rankin útját.

- Ah... szóval... megint itt vagyok - lihegett Rankin.

- Látom, uram - bólintott Paradise.

- Azonnal beszélnem kell Sir Frederickel. Itthon van? - kérdezte Bill.

- Sir Frederic az irodában van, egy emelettel lejjebb. Azt hiszem, el van foglalva, de be fogom önt jelenteni.

- Nem. Kérem, ne fáradjon - mondta Rankin gyorsan. Leszaladt a huszadik emeletre. Az egyik ajtón az üvegre metszve meglátta Barry Kirk nevét. Amint az ajtó felé közeledett, az hirtelen kinyílt, és egy fiatal nő lépett ki rajta.

Rankin hirtelen megállt. Feltűnően szép nő volt - ezt még a huszadik emelet homályos világításában is jól láthatta. Szőke volt, sudár alakja jól érvényesült kötött, zöld ruhájában. Nem volt éppen magas, de...

Mi ez?... A fiatal nő sírt! Csendesen, de sírt. Ha Rankin jól ítélte meg, könnyei nemcsak bánatot jelenthettek, de haragot és elkeseredést is. Meglepetve nézett az újságíróra, aztán átsietett a halion és eltűnt az egyik ajtó mögött, amelyen a Calcuttái Behozatali Társaság felirat állt.

Bill Rankin belépett Barry Kirk irodájába. Az első szoba afféle fogadóterem volt, de a szemközti ajtaja nyitva állt. A második szobában ott volt Sir Frederic Bruce, a C. I. D. (Criminal Investigation Department) volt főnöke. Egy nagy íróasztalnál ült. Hátrafordult, szürke szemei szigorúak, sőt félelmetesek voltak.

- Ó - mondta - maga az?

- Bocsánatot kell kérnem, Sir Frederic, amiért megint zavarom - kezdte Bill Rankin - de... én... hm... szabadna tán leülnöm?

- Bizonyára. - A nagy detektív összeszedte asztalán az írásokat.

Rankin önbizalma apadni kezdett. Egy benső hang azt súgta neki, hogy ez a gentleman, aki most előtte ül, nem azonos azzal a barátságos úriemberrel, akit ma délután odafent a bungalóban látogatott meg... Előtte Sir Frederic Bruce ült most, a Scotland Yard félelmetes főnöke, hidegen, megközelíthetetlenül és tiszteletet parancsolóan.

- A dolog úgy áll - folytatta az újságíró habozva -, hogy eszembe jutott valami.

- Igazán?

- Amit ma délután mondott nekünk, Sir Frederic... véleménye a tudományos módszerekről a bűnügyek kiderítésében... a kemény munkával és a szerencsével szemben... - Rankin szünetet tartott. Képtelen volt befejezni a mondatot. - Amikor leírtam az interjút eszembe jutott, hogy különös véletlen, de ugyanezt a véleményt már néhány nappal ezelőtt is hallottam.

- Igen? Hát én nem pályázom eredetiségre. - Sir Frederic a fiókba lökte összeszedett írásait.

- Nem azért jöttem, hogy ezért panaszkodjam - mosolygott Rankin, aki kezdte visszanyerni könnyed, tréfás-modorát. - Rendes körülmények közt ez semmit sem jelentene, de én az ön gondolatait egy különös ember ajkáról hallottam, Sir Frederic. Egyszerű munkás ő is az ön sajátos birodalmában: szintén detektív, aki gondolatait a Scotland Yardtól igen távol gondolta el. Charlie Chantól hallottam, a honolului rendőrség detektívfőnökétől.

Sir Frederic felhúzta bozontos szemöldökét.

- Igazán? Akkor csak helyeselhetem Chan detektív ítéletét.

- Ez a Chan detektív sok jó munkát végzett már a szigeteken. Jelenleg éppen San Franciscoban van, útban hazafelé. A szárazföldre egy egyszerű ügy miatt jött, amely azonban egészen nagy esetté dagadt még mielőtt befejezte. Azt hiszem, nagyon jól végezte dolgát. A külseje nem mond sokat, de...

Sir Frederic félbeszakította.

- Kínai, ugye?

- Igen, uram.

A nagy ember bólintott.

- És miért ne? A kínaiaknak kitűnő detektíveknek kellene lenniük. A keleti türelem. Érti?

- Teljesen - mondta Rankin. - Ez megvan benne. És szerénység...

- A szerénység nem is olyan értékes tulajdonság. Az önbizalom, és az erős hit önmagában, ez segít. Chan rendőrtiszt szerény?

- De mennyire! „Azok ütik meg magukat legkevésbé, akik alacsonyan repülnek.” így magyarázta meg nekem a szerénységet, és Chan olyan alacsonyan repül, hogy a virágokat is érinti.

Sir Frederic felkelt és az ablakhoz lépett. Lenézett a lámpák csillogásába, amelyek úgy világítottak fel ide, mintha egész marék csillagot szórt volna el valaki a sötétedő város felett. Pár pillanatig nem szólt semmit. Azután az újságíróhoz fordult.

- Szerény detektív! - mondta haragos mosollyal. - Ez mindenesetre újdonság. Nagyon szeretnék találkozni ezzel a Chan rendőrtiszttel.

Bill Rankin megkönnyebbülten sóhajtott.

- Éppen azért jöttem, hogy ezt indítványozzam - mondta élénken. - Szeretném összehozni Charlie Channal, szeretném hallani, mit beszélnek a tapasztalataikról, a rendszerükről, a módszereikről. Azon tűnődtem, megtisztelne-e bennünket azzal, hogy holnap Mr. Channal és velem ebédelne?

A Bűnügyi Nyomozó Osztály volt főnöke habozott.

- Nagyon köszönöm. De én többé-kevésbé Mr. Kirk kezében vagyok. Holnap vacsorát fog adni, s azt hiszem az ebédről is beszélt már valamit. Bármennyire szeretném is rögtön elfogadni a meghívását, előbb meg kell beszélnem a dolgot Mr. Kirkkel.

- Akkor hát keressük fel Mr. Kirket. Hol van? - kérdezte Bill Rankin buzgón.

- Azt hiszem, fönt lehet a bungalóban.

Sir Frederic megfordult, és nagy lendülettel becsapta a falba épített páncélszekrény ajtaját, sebesen ráfordítva a zárt.

- Ezt éppen úgy csinálta, mint akármelyik amerikai üzletember, Sir Frederic - mosolygott Rankin.

A detektív bólintott.

- Mr. Kirk volt olyan kedves és megengedte, hogy használjam ezt az irodát, ameddig a vendége vagyok.

- Ó, akkor tán mégsem egészen a saját mulatságára utazik? - kérdezte Bill Rankin gyorsan.

A szürke szemek megvillantak.

- Csak a saját mulatságomra. De vannak bizonyos dolgok... teljesen magánügyek... az emlékirataimon dolgozom.

- Persze... természetesen - mentegetőzött az újságíró.

Az ajtó kinyílt, és a takarítónő jött be. Sir Frederic felé fordult.

- Jó estét! Az íróasztalomon vagy benne semmiféle papíroshoz nem szabad hozzányúlni, megértette?

- Igen, uram! - felelte az asszony.

- Nagyon jól van. Most pedig Mr.... hm... Mr.

- Rankin.

- Természetesen. Itt a hátsó szobában van egy lépcső, amely felvezet a bungalóba. Ha velem akar jönni...

Bementek az irodahelyiség harmadik szobájába, és Bill Rankin követte az angolt. A lépcső a felső emelet sötét folyosóján végződött. Sir Frederic kinyitotta a legközelebbi ajtót, és a folyosó világossággal telt meg. Bill Rankin belépett a bungaló nagy nappali szobájába. Paradise egyedül volt a szobában. Hideg megvetéssel fogadta a hírlapírót. Barry Kirk, úgy látszik, éppen öltözött, és a komornyik habozva indult értesíteni gazdáját az újságíró alkalmatlan jelenlétéről.

Kirk azonnal megjelent. Ingujjban volt, épp fehér nyakkendőjét készült megkötni. Jóképű, karcsú fiatalember volt, húszas éveinek végén. A modora műveltségről árulkodott.

- Ó.igcn... Mr. Rankin, a Globe tudósítója-mondta barátságosan. - Mivel lehetek szolgálatára?

Paradise előresietett, hogy megkösse gazdája nyakkendőjét, és Bill Rankin a komornyik vállán át magyarázta cl látogatásának célját. Kirk bólintott.

- Fényes gondolat - jegyezte meg. - Temérdek barátom van Honoluluban. Már hallottam Charlic Chanról. Magam is szeretnék találkozni vele.

- Boldog lennék, ha velünk tartana - mondta az újságíró.

- Nem tehetem. Maguknak kell velem tartaniuk.

- De... az ebéd ötlete az enyém - kezdte Rankin elfogódva.

Kirk csak könnyedén legyintett, ahogy gazdag emberek szokták elintézni az ilyen kérdéseket.

- Kedves barátom, én már megbeszéltem holnapra egy ebédet. A kerületi ügyész irodájából kaptam valami levelet. Az egyik ügyész szeretne találkozni Sir Fredcrickel. Sir Fredericnck már meg is magyaráztam, hogy nem tudok kitérni előle. Manapság nem lehet tudni, mikor lehet szükségünk jóbarátra a kerületi ügyészségnél. Igaz? A neve Morrow. Morrow J. V. Talán ismeri?

- Ismerem - bólintott Rankin.

- Tehát a tervem: a San Franciscoban találkozunk holnap egy órakor. A beszélgetés tárgya gyilkosság lesz, és bizonyos vagyok benne, hogy az ön honolului barátja kitűnően beleillik majd a társaságba. Fel kell keresnie Mr. Chant, hogy csatlakozzon hozzánk.

- Végtelenül kedves. Ott leszünk. De most nem akarom tovább tartóztatni.

Paradise fürgén előlépett, hogy kitessékelje az ajtón. A lépcső alján, a huszadik emeleten, régi vetélytársával, Gleasonnal, a Héráid tudósítójával találkozott Bill. Kuncogott örömében.

- Azonnal vissza is fordulhat - mondta -, elkésett. Én gondoltam rá először.

- Mire gondolt? - kérdezte Gleason színlelt ártatlansággal.

- Össze fogom hozni Sir Fredericet és Charlic Chant. Az ötlet szabadalmaztatva van. Álljon cl tőle!

Mr. Gleason komoran visszafordult, és elkísérte Rankint a felvonóhoz. Amint a felvonóra vártak, a zöld ruhás lány lépett ki a Calcuttái Behozatali Társaság irodájának ajtaján, és csatlakozott hozzájuk. Együtt mentek le. A lány könnyei felszáradtak, és szerencsére nem hagytak nyomot az arcán. Kék szemek egészítették ki a képet, amely valóban elragadó volt.

Az utcán Mr. Gleason megszólalt.

- Vacsoráig eszembe sem jutott a dolog - mondta savanyúan.

- Nálam a hivatásom az első - felelt Rankin. - Én még vacsora előtt vagyok, de maga, remélem, már túl van rajta.

- Sajnos igen... de a cikken is! - legyintett Gleason. - Ön viszont bizonyára nagyszerű cikket fog írni, szenzációsat, óriásit, klasszikusat!

- Köszönöm, öregem!

- És azt is remélem, hogy egy árva szót sem fognak kinyomatni az egészből! - vigyorgott Gleason.

Rankin nem felelt, barátja pedig elsietett a félhomályban. Figyelte a zöld ruhás lányt, és látta, hogy a California úton felfelé indult el. - De miért jött ki Sir Frederic Bruce irodájából, és miért sírt a folyosón az iroda előtt?... Mit mondhatott neki Sir Frederic?

2.
MI TÖRTÉNT ÉVA DURANDDAL?

Másnap egy órakor Sir Frederic Bruce a San Francis előcsarnokában állt. Imponáló jelenség volt szürke tweedöltönyében. Mellette Barry Kirk állt, éppen olyan kifogástalanul öltözve, mint a vendége. Sétapálcáját a karjára akasztotta, és egy borítékot vett ki a zsebéből.

- A ma reggeli postával levelet kaptam Morrow úrtól - szólt. - Megköszöni a meghívásomat, s azt mondja, rá fogok ismerni a zöld kalapjáról. Alighanem valami plüsskalapféle. Nem hiszem, hogy ilyesmit tennék a fejemre, ha a kerületi ügyész megbízottja lennék.

Sir Frederic nem felelt. Meglátta Bill Rankint, aki sietve közeledett az előcsarnokon át. Az újságíró mellett könnyed lépésekkel jelentéktelen kis alak ballagott. Köpcös ember volt, pufók arcán igen komoly kifejezéssel.

- Itt vagyunk, Sir Frederic Bruce... megengedi, hogy bemutassam Chan detektívfelügyelőt, a honolului rendőrségtől?

Charley Chan hirtelen úgy hajolt meg, mint a bicska, amikor félig becsukják.

- A megtiszteltetés - mondta - elképzelhetetlenül nagy. Sir Frederic dicsőségének fényében boldogan sütkérezem. A tigris leereszkedett a légyhez.

Az angol kissé meglepetve simogatta a bajuszát és rámosolygott a kis hawaii detektívre. Mint kitűnő emberismerő, azonnal felfedezett valamit a nyugtalan, fekete szemekben, ami lekötötte a figyelmét.

- Örülök, hogy megismerhetem, Mr. Chan - mondta. - Úgy látszik, néhány fontos dologban megegyezik a véleményünk. Bizonyára jól megértjük majd egymást.

Rankin bemutatta Chant Kirknek is, aki látható örömmel üdvözölte a kínait, majd az órájára nézett.

- Mindnyájan itt vagyunk, már csak Morrow úr hiányzik. Azt írta nekem ma reggel, hogy a Posta utcai bejáraton át jön. Ha megengedik, kissé körülnézek.

Végigsétált a folyosón a Posta utca felé. Az ajtó közelében feltűnően vonzó fiatal nő ült a pamlagon. Más ülőhely nem volt a közelben, és érdeklődő pillantást vetve a lányra, Kirk is helyet foglalt a pamlagon.

- Ha megengedi - mormogta.

- Természetesen - felelte a lány, olyan hangon, amely tökéletesen illett a megjelenéséhez.

Csendben ültek. Kirk most észrevette, hogy a lány ránéz. Feltekintett és szeme találkozott a lány mosolyával.

- Az emberek mindig elkésnek - kezdte Kirk.

- Ugye?

- Rendesen nincs is rá okuk. Csak egyszerűen túl ügyetlenek ahhoz, hogy pontosak legyenek. Semmi sem bosszant jobban.

- Én is ugyanígy gondolkozom - bólintott a lány.

Megint hallgattak. A lány még mindig mosolygott.

- Az ember kedves akar lenni, és olyasvalakit hív meg ebédre, akit nem is ismer - folytatta Kirk -, és a meghívott még arra sem méltatja, hogy pontosan érkezzék.

Illetlenség - felelte a lány. Teljesen együttérzek magával... Mr. Kirk.

Barry Kirk megrezzent.

- Ó, hát ismer engem?

A lány bólintott.

- Valaki felhívta magára a figyelmemet egy jótékonysági összejövetelen - magyarázta.

- Hát énrám nem terjedt ki a jótékonyságuk. Az én figyelmemet senki sem hívta fel magára.

Az órájára nézett.

- Az az egyén, akit vár... - kezdte a lány.

- Valami ügyész - felelte Kirk. - Gyűlölök minden ügyészt. Mindig olyan dolgokat mesélnek az embernek, amiről nem is akarunk tudni. És mindenkiben bűnöst látnak!

- Igen... ugye?

- Folyton más emberek bajába ülik bele az orrukat. Micsoda életük lehet!

- Borzasztó.

Megint csend.

- Azt mondta, hogy nem ismeri ezt az ügyészt? - kérdezte a lány. - Hát miről fogja megismerni?

Ebben a percben rosszul öltözött fiatalember lépett be, és sietett cl mellettük.

- Azt írta nekem, hogy zöld kalapot fog viselni... Képzelje! Miért nem tűz mindjárt rózsát a füle mögé?

- Zöld kalapot! - lány mosolya még ragyogóbb lett.

Elragadó - gondolta Kirk. Hirtelen rábámult meglepetésében.

- Istenem, hiszen magán zöld kalap van! - kiáltotta.

- Félek, hogy valóban az.

- Csak nem akarja azt mondani...

- De igen. Úgy van. Én vagyok az ügyész. És maga gyűlöl minden ügyészt!... Kár.

- De én nem is álmodtam...

- Morrow J. V. - folytatta a lány a J. June-t jelent.

- És én azt hittem, hogy Jimet! - kiáltotta Kirk. - Kérem, bocsásson meg!

- Ugye sohasem hívott volna meg, ha tudta volna?

- Ellenkezőleg. Senki mást nem hívtam volna meg, csak magát!... De most gyerünk. Az előcsarnokban egy csomó gyilkosságszakértő már türelmetlenül várja, hogy találkozhasson magával.

Felálltak és gyorsan végigmentek a folyosón.

- Érdeklik a gyilkosságok? - kérdezte Kirk.

- Érdekelnek... egyebek közt - mosolygott a lány.

- Akkor magamnak is avval kellene foglalkoznom - dörmögte Kirk.

A lány sötét szemében volt valami élénkség, ami hasonlított Chan tekintetéhez.

Kirk bemutatta őt a meglepett Sir Fredericnek, aztán Charlie Channak. A kis kínai arckifejezése nem változott.

Kirk odafordult Rankinhoz.

- És maga egész idő alatt tudta, hogy ki Morrow, J. V.!

Az újságíró a vállát vonogatta.

- Azt gondoltam, hadd találja csak ki maga. Az élet úgyis oly kevés kellemes meglepetést tartogat számunkra.

- Nekem sohasem tartogatott kellemesebbet - felelte Kirk. Az egyik elkülönített sarokban álló, számukra fenntartott asztalhoz léptek. Miután leültek, a lány a vendéglátóhoz fordult.

- Ez igazán kedves volt magától, Mr. Kirk és Sir Frederictől is. Tudom, hogy nagyon el van foglalva.

Az angol meghajolt.

- Szerencsés perc volt számomra - mosolygott - amikor úgy találtam, hogy nem vagyok annyira elfoglalva, hogy ne találkozhatnék Morrow J. V.-vel. Hallottam már, hogy az Egyesült Államokban a fiatal nők nagyon emancipáltak...

- És ezt természetesen nem helyesli? - kérdezte a lány.

- Ó, dehogynem! - tiltakozott Sir Frederic.

- És Mr. Chan? Bizonyos vagyok benne, hogy Mr. Chan nem helyesli.

Chan kérdően nézett rá.

- Helyesli-e az elefánt a pillangót? És ki törődik vele?

- Ez egyáltalán nem felelet - mosolygot a lány. - Ugye, nemsokára hazamegy Honoluluba, Mr. Chan?

Az egykedvű arcra a boldogság kifejezése ült ki.

- Holnap délben a „Maui” befogadja alázatos személyemet. Együtt úszunk Hawaiiba.

- Látom, örül az utazásnak - mondta a lány.

- Néha a legragyogóbb szemek is vakok - felelte Chan. - Az ön esetében ez nem áll, Miss Morrow. Három hete érkeztem a szárazföldre. Azt gondoltam, élvezni fogom a vakáció örömeit. Mielőtt észrevenném, az események elborítanak és úgy járok, mint a levélhordó, aki pihenőnapján bolond fejjel hosszú, fárasztó sétára indul. Boldogan mondhatom: a sétának most már vége. Dobogó szívvel fordulok kicsiny otthonom felé, Punchbowl Hillen.

- El tudom képzelni érzelmeit - szólt Miss Morrow.

- Alázatosan bocsánatot kérek, hogy említeni merem, de nem tudja. Habozva juttatom fülébe, hogy egy dolog vonz haza elviselhetetlen erővel. Nemsokára boldog apa leszek.

- Először? - kérdezte Barry Kirk.

- A tizenegyedik ilyen alkalom - válaszolta Chan.

- Hiszen akkor már megszokhatta a dolgot! - vélte Bill Rankin.

- Ezt sohasem lehet megszokni. Ez a történet sohasem évül el. Majd megtanulja - válaszolt Chan. - De az én szerény ügyeimnek itt nincs helyük.

Chan Sir Fredericre nézett. Bill Rankin a megírandó cikkére gondolt.

- Az vitt rá, hogy összehozzam önöket - mondta -, hogy igen hasonlónak találtam a gondolkozásukat. Sir Frederic sem tart sokat a tudományos módszerekről a bűntények kiderítésénél.

- Nagy öröm - ragyogott Chan -, hogy ilyen óriási szellem, mint Sir Frederic, ugyanazon ösvényen halad, mint az én szerény személyem. Bonyolult gépezetek jók a könyvekben, a valóságos életben kevésbé. Tapasztalatom arra tanít, hogy mélyen el keli gondolkozni az emberi természeten. Az emberi szenvedélyeken. A gyilkosság mögött mindig mi van? Gyűlölet, kapzsiság, bosszú. Elhallgattatni valakit, s ezért megölni.

- Valóban így van - hagyta helyben Sir Frederic. - Az ember az, ami számít. Nekem sohasem volt szerencsém a tudományos módszerekkel.

Tovább beszélt, mialatt az ebédet felszolgálták. Végre Chanhoz fordult.

- És milyen eredménnyel jártak a saját módszerei, Mr. Chan? Hallom, eredményesen működött!

- Csak szerencsém volt mindig, bolond szerencsém.

- Túlságosan szerény - szólt közbe Rankin. - Szerénységgel sohasem fog messzire jutni.

- Az a kérdés: hova is akarok eljutni?

- De bizonyára van becsvágya? - kérdezte Miss Morrow.

Chan komolyan fordult felé.

- Egyszerű étel, jó ivóvíz, alváshoz a meghajlított kar, párnául... ez a boldogság ősrégi meghatározása az én hazámban. Mi a becsvágy? Rákfene, ami a fehér ember szívét marja, s megfosztja az elégedettség örömétől. A fehér nő szívét is megtámadja? Remélem nem. - A lány félrefordította tekintetét. - Az ember csupán szem a nagy láncban, amely a múltat a jövővel összeköti. Mindig eszembe jut: láncszem vagyok. Jelentéktelen láncszem, amely összeköti az ősöket, akiknek csontjai messze távoli domboldalakon nyugosznak, a tíz gyermekkel... talán most már tizenegyen vannak... házamban, a Punchbowl Hillen.

- Vigaszt nyújtó hit - jegyezte meg Barry Kirk.

- Azt az ösvényt járom, amely előttem van. - Sir Frederichez fordult. - Olvasmányaimból egy dolog tesz kíváncsivá. A Scotland Yardnál csak egy nyomot követnek munkájuk közben. Amit lényeges nyomnak neveznek.

Sir Frederic bólintott.

- Úgy van. Ez a mi rendes szokásunk. Ha eredmény nélkül dolgozunk, kritikusaink ennek szokták tulajdonítani. Azt mondják például, hogy a lényeges nyomra vonatkozó mániánk az oka annak, hogy nem sikerült felderíteni a híres Ely Place-i gyilkosságot.

Mindnyájan élénk érdeklődéssel fordultak felé, Bill Rankin ragyogott. Most már jó irányban haladt a dolog.

- Félek, hogy sohasem hallottunk az Ely Place-i gyilkosságról, Sir Frederic - vetette közbe.

- Magam is őszintén kívánom, bár sohase hallottam volna róla- felelte az angol. - Ez volt az első komoly eset, amely elém került, amikor a CID kezelését átvettem, tizenhat évvel ezelőtt. És szomorúan jelentem ki, hogy sohasem voltam képes végére járni ennek az ügynek. - Megette salátáját, és eltolta maga elől a tányért.

- Ha már ennyit mondtam az esetről, látom, egészen el kell mesélnem - folytatta. - Hilary Gált az idősebbik társ volt a Pennock és Gált cég ügyvédi irodájában, Ely Place-en, Holbornban. Az a feladat, amit ez a cég egy emberöltőnél tovább ellátott, egyedülálló volt a maga nemében. A társadalom legmagasabb köreihez tartozó emberek fordultak hozzájuk furfangos vagy megfontolt ügyvédi tanácsért, és Mr. Hilary Galtra és az apósára, Pennockra, aki húszegynéhány éve halt meg, több titkot bíztak, mint bármely más londoni ügyvédi cégre, ók tudták Európa minden ingyenélőjének titkos történetét, és temérdek embert mentettek ki a zsarolók karmai közül. Azzal szoktak dicsekedni, hogy soha semmiféle feljegyzést nem készítettek...

Behozták az édességet, aztán Sir Frederic folytatta:

- Tizenhat évvel ezelőtt, egy ködös januári estén az irodaszolga belépett Mr. Hilary Galt magánirodájába. Az összes gázláng égett, s az ablakok be voltak csukva. A padlón ott feküdt Hilary Galt, golyóval a fejében.

- Csak egyetlen nyom volt, s azon hónapokig törtük fejünket. Hilary Galt mindig kifogástalanul öltözködött. Ezúttal is, eltekintve gondosan kifényezett cipőjétől, amely le volt húzva lábairól és egy iratcsomón állt az íróasztal tetején. Lábain pedig bársonypapucsot viselt, furcsa díszítéssel.

Természetesen ezt a papucsot találta a Yard a legfontosabb nyomnak, és azonnal munkához láttunk. Kinyomoztuk a papucs eredetét. Mr. Galt valami jelentéktelen szolgálatot tett a kínai nagykövetnek, és éppen meggyilkolásának napján kapta tőle ajándékba a papucsot. Gált megmutatta az iroda személyzetének. Utoljára a papucsot Galt kalapja és botja mellett látták, becsomagolva. Ennyire jutottunk ebben az ügyben.

- Tizenhat évig nyugtalanított engem az a papucs... Miért húzta le Mr. Hilary Galt a cipőjét, és miért vett papucsot? Tán valami rendkívüli kalandra készült?... Mai napig sem tudom. Amikor lemondtam a Scotland Yard vezetéséről, kikértem a bűnügyi múzeumból, és elvittem emlékül. Első kudarcom boldogtalan emléke. Szeretném megmutatni magának, Miss Morrow.

- Izgató! - mondta a lány.

- Bosszantó! - helyesbített Sir Frederic szigorúan.

Bill Rankin Charley Chanra nézett.

- Mi a véleménye erről az esetről, Mr. Chan?

- Ha valaki gyilkolt - magyarázta Charlie -, föltéve, hogy okos ember, tudni fogja, hogy a Scotland Yardnak rögeszméje a „lényeges nyom”. Ravaszságból a rendőrség rendelkezésére bocsát tehát valami nem lényeges nyomot, amely semmit nem jelent, és sehova sem vezet.

Sir Frederic érdeklődve nézett a kínaira.

- Kitűnő - jegyezte meg -, s egy nagy előnye is van az ön szempontjából. Teljesen felmenti a gyanú alól honfitársait, a kínai követség alkalmazottjait.

- Esetleg ennél többet is jelenthet - mondta Barry Kirk.

Sir Frederic elgondolkodva fogyasztotta el az édességet. Néhány pillanatig senki sem beszélt. De Bill Rankin még több anyagot akart gyűjteni cikkéhez.

- Nagyon érdekes eset, Sir Frederic-jegyezte meg. - Tömérdek ilyesfélére emlékezhet. Gyilkosságokra, amelyeket a Scotland Yard több sikerrel vizsgált ki.

- Százszámra vannak ilyen esetek - bólintott a detektív -, de egy sem érdekelt annyira, mint az Ely Place-i gyilkosság. Meg kell jegyeznem, hogy én a gyilkosságokat sohasem találtam olyan érdekesnek, mint némely más esetet. Gyilkosságok gyakran történtek, és néhány ritka kivétellel, hamar elfelejtik őket. Van azonban egy titokzatos dolog, amit én mindig a világon mindennél izgatóbbnak találtam.

- És mi az? -kérdezte Rankin, és a többiek is élénken figyeltek.

- Az eltűnés rejtélye - felelte Sir Frederic. - A férfi vagy a nő, aki csendesen kilép a képből, és soha többé nem látja senki. Hilary Galt, aki halva fekszik irodájában, természetesen szintén rejtély. De mégis van valami, amiből kiindulhatunk, valami megfogható: a holttest a padlón. De ha Hilary Galt eltűnt volna az éjszaka ködében, ha semmi nyom sem maradt volna utána... az mégis más dolog lett volna! Éveken át voltam az eltűnési ügyeknek mondhatni rabszolgája. Még akkor is nyomoztam, ha nem tartoztak az én kerületembe. A megoldás sokszor egyszerű volt, sokszor borzalmas, de nem csökkentették a felderítetlenül maradt esetek iránti érdeklődésemet. És mind közt van egy, amelyről sohasem szűntem meg gondolkozni. Néha éjjel felébredek, és azt kérdem magamtól: - mi történt Éva Duranddal?

- Éva Duranddal? - ismételte mohón Rankin.

- Tulajdonképpen soha semmi dolgom nem volt ezzel az üggyel. Az én kerületemtől messze történt, nagyon messze. S mégis, élénk érdeklődéssel kísértem az elejétől fogva. Mások is vannak, akik sohasem felejtették el ezt a dolgot. Éppen most, mielőtt elindultam Angliából, kivágtam egy cikket az egyik angol folyóiratból, amely röviden foglalkozik az esettel. Itt van nálam. - Kivett a tárcájából egy darabka papírt. - Miss Morrow, lenne olyan kedves, hangosan felolvasni?

A lány átvette a cikket és halk, csengő hangon olvasni kezdte.

Tizenöt évvel ezelőtt víg angol-indiai társaság gyűlt össze egy dombon, Peshawar környékén, hogy gyönyörködjék, hogyan kél föl a hold e fölött a magányos, határ menti város fölött. A társaságban volt Eric Durand kapitány és fiatal felesége, akik rövid idővel ezelőtt érkeztek meg „hazulról”. Éva Durand fiatal volt, szép és a Mannering családból való. Valaki azt indítványozta, hogy játsszanak bújócskát, mielőtt hazalovagolnak Peshawarba. A játékot sohasem fejezték be. Még most is keresik Éva Durandot. Átkutattak utána mindent, a dzsungelt, a bazárokat, a magas falú várost, az erdőket. A híres indiai titkosrendőrség kiterjesztette a vizsgálatot a bennszülöttek életének föld alatti rejtelmeire. Öt év múlva a férj visszavonult a magánéletbe Angliába, és Éva Durand esetéből legenda lett - ijesztő történet, amit most már dajkák mesélnek a csintalan gyermekeknek, ennek az északi országnak kísérteties történeteivel együtt...

A lány abbahagyta az olvasást, és tágra nyílt szemmel nézett Sir Fredericre. Néhány pillanatig mély csönd uralkodott. Végre Rankin törte meg a varázst.

- Egy kis bújócska... - mondta.

- Csodálkozhatnak azon - szólalt meg most Sir Frederic hogy tizenöt év óta nyugtalanít engem Éva Durand eltűnése, éppúgy, mint Hilary Galt papucsa? Egy nagyon szép asszony... még gyermek, hiszen még csak tizennyolc éves volt azon a titokzatos peshawari éjszakán! Egy szőke, kék szemű, gyönge gyermek elveszett azoknak a veszedelmes hegyeknek a sötétségében!... Hova mehetett? Mi lett belőle? Tán meggyilkolták? Mi történt Éva Duranddal?

- Ezt magam is szeretném tudni - jegyezte meg Barry Kirk halkan.

- Amikor a Yardtól nyugalomba vonultam, és elindultam világ körüli utamra, természetesen India is szerepelt útitervemben. Elhatároztam, hogy meglátogatom Peshawart. Előbb lementem Devonshire-be, és meglátogattam Sir George Manneringet, Éva Durand nagybátyját. Szegény ember idő előtt megöregedett. Megadott nekem minden felvilágosítást, amit csak tudott, de ez bizony szánalmasan kevés volt. Megígértem neki, hogy felveszem ennek a régi rejtélynek a fonalát, és kutatni fogok, mihelyt Indiába érkezem.

- És megtette? - kérdezősködött Rankin.

- Megpróbáltam... de Peshawar szennyes utcáin ott nyüzsög Kelet minden népe. Nem város az, hanem karavánszálló, és lakói állandóan változnak. Az angol helyőrséget gyakran váltják, alig tudtam találni valakit, aki már Éva Durand idejében is ott lakott.

- Semmit sem tudott meg? - kérdezte Barry Kirk.

- Mit lehetett várni? - Sir Frederic cukrot tett a kávéjába. - Tizenöt évvel ezelőtt a kis kiránduló társaság visszalovagolt Peshawarba, a magányos garnizon udvarába. Maguk mögött vezették kantáron Éva Durand gazdátlan póniját. És tizenöt év, mondhatom, igen súlyos, sötét függönyt borít az indiai határra!

Bill Rankin megint Charlie Chanhoz fordult.

- Mit szól ehhez, Mr. Chan? - kérdezte.

Chan gondolkozott.

- Peshawar városa nagyon közel van a Khyber-hágóhoz, amely Afganisztán vadonjaiba vezet - szólt.

Sir Frederic bólintott.

- Úgy van. De a hágónak minden ösvényét éjjel-nappal angol csapatok őrzik, és európainak nem szabad elhagynia Indiát ezen az úton, csak nagyon kivételes esetekben... Nem, Éva Durand nem hagyta el Indiát a Khybcr-hágón át. Ez teljesen lehetetlen lett volna. Még ha feltesszük is a lehetetlent, hogy átjutott a hágón, egy napig sem élhetett volna a vad hegyi népek között, a határon túl.

Barry Kirk kifizette a számlát, aztán felálltak az asztaltól. Az előcsarnokban, a búcsúzkodások alatt, két csoportra oszlott a társaság. Rankin, Kirk és a lány az ajtóhoz ment. Gyors köszönetnyilvánítás után az újságíró kisictett az utcára.

- Mr. Kirk, ez csodálatos élmény volt - szólt Miss Morrow. - Sajnálom, hogy most sietnem kell.

- Várjon még. Tehetne valamit a kedvemért.

- Az után, amit maga tett most az én kedvemért - mosolygott -, akármit, szívesen.

- Ez a kínai, Chan, úriembernek látszik, és ráadásul nagyon érdekes is. Azt hiszem, nagyon odaillenék vendégeim sorába ma esti vacsorámon. Szeretném meghívni, de ebben az esetben szükségem volna még egy hölgyre. Vajon az öreg Blackstone elengedné magát ma estére?

- Elengedhetne - mosolygott Miss Morrow.

- Csak kevesen leszünk. A nagyanyám és még néhányan, akiket Sir Frederic hivatott meg velem. És mert olyan elragadónak találja az angolokat, ott lesz Beetham ezredes is, a híres Ázsia-kutató. Néhány filmet fog bemutatni, amit Tibetben vett fel. Azt hiszem, ezek az első mozgófényképek, amelyeket Tibetben készítettek.

- Nagyszerű lesz! - lelkendezett Miss Morrow. - Láttam Beetham ezredes képét az újságban.

- Tudom. A nők bolondulnak érte. Még az én szegény nagymamám is. Arra gondol, hogy anyagilag lehetővé tegye az ezredes legközelebbi utazását a Góbi sivatagba... El fog jönni, ugye? Hét harminckor.

- Szeretnék elmenni, de furcsa lenne., azután, amit az ügyészekről mondott.

- Igaz... meggondolatlan voltam - vallotta be Kirk. - Meg kell majd bűnhődnöm érte. Adja meg rá a lehetőséget. A bungalóm tudja, hol van?

Miss Morrow nevetett.

- Köszönöm. El fogok menni. Viszontlátásra, ma este.

Időközben Sir Frcderic Bruce az előcsarnok pamlagjáhói vezette Charlie Chant.

- Mondja Mr. Chan. otthonos a San'Franciscó-i kínai negyedben?

- Felületesen ismerős vagyok ott. Unokabátyám, Chan Kce Lim, nagyon tisztelt lakó a Wawerley téren.

- Hallott talán véletlenül egy kínairól, aki idegen, átutazóban van itt, a neve Li Gung?

- Kétségkívül sok ilyen nevű kínai van, de nem ismerem, akit említett.