Budapest, 2025

Fordította

Simonyi Ágnes

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Karen Swan: The Lost Lover

Copyright © Karen Swan, 2024

All rights reserved.

Cover design © Macmillan Publishers

Jacket images © Trevillion

Hungarian translation © Simonyi Ágnes, 2025

© XXI. Század Kiadó, 2025

ISBN 978 963 568 591 2

Tash Christie-Millernek

Egyre jobb és még annál is jobb vagy

Sokáig jár mezítláb az, aki egy halott cipőjére vár.

Régi skót közmondás

Prológus

1930. október 26.

Casino de Paris

Flora a vékony rúdon ült, lábát elegáns spiccben tartva lógázta, miközben előre-hátra hintázott magasan a színpad fölött. Kombidresszén tündököltek a fekete gagátgyöngyök a lámpák fényében, mögötte csillogtak a türkizkék farktollak. Az összes, általa előadott dal közül ez volt a kedvence, jellegében ez állt legközelebb az otthoni melankolikus balladákhoz, és éneklés közben úgy érezte, hogy a hangja erőlködés nélkül szárnyal a fuvola és az első hegedű dallama fölött. Ha behunyná a szemét, már-már meggyőzhetné magát, hogy még mindig Szent Kilda zöld, a földet takaróként befedő füves vidékén van, ahol a birkák a boltozatos égbolt alatt legelésznek. Hallhatja, hogyan visszhangzik a tehénistállóban összegyűlt, leánykori barátnői kacagása; megpillanthatja a szüleit, akik az aprócska templom felé ballagnak, miközben a sápadt napkorong lenyugszik, hogy felkészüljön egy újabb napra; láthatja, ahogy a szerelme felfut a fagyos lejtőn…

Ez azonban nem az a szellős, viharos paradicsom. Itt be van zárva egy vörös bársonyméhbe. A levegő sűrű a parfümtől és a dohányfüsttől; taftok zizegnek, amikor a hölgyek megmozdulnak; urak köhécselnek keményített ingükben. Párizsnak még a sötétben is megvannak a maga ismertetőjegyei.

Magasabbra hajtotta magát ékszerekkel kirakott kalitkájában – egy szeszélyes teremtés, aki valamennyiüket elbűvölte. Ebből a kedvező helyzetből, a lámpák fölött, ki tudott nézni az arcok tengerére, és látta, hogy minden szempár őrá szegeződik. Nem volt szüksége tapsra; tátott szájú álmélkodásuk elárulta neki, hogy sztár. Az elmúlt hónapok rengeteg fájdalma, vesztesége és mérhetetlen szomorúsága vezette őt ide, és Párizs most legyőzötten hevert a lábai előtt. Ám az álom, amelybe belépett, nem az ő álma volt.

Tekintete könnyedén siklott végig a tömegen, akár egy sifonsál, és hirtelen egy arcra esett, amelyről sosem hitte volna, hogy még egyszer látja. Egy férfi a múltjából, egy ködből kibontakozó szerelmes, aki besétált az ábrándjaiba, és otthagyta a lelkén a nyomát. A férfi feszült figyelemmel nézte, ahogy átlendül felette – egy paradicsommadár a varjak seregletében.

De a pillantása elől a vakító rivaldafénybe veszett, és mire ő ismét felemelkedett, már eltűnt.

Elveszett a számára, kísértet volt, amelyet nem tudott megfogni.

Aminthogy ő az a nő, akit a férfi nem tudott megmenteni.

Első fejezet

1929. augusztus 8.

Falu-öböl, Szent Kilda

Flora a tűzhelyt söprögette, a kőpadló hideg volt a kezének és a térdének, miközben a hamut a vödörbe borította. Még bent a házban is tudatában volt, hogy a látogatók végigmennek az utcán. Az izgatottan mormoló hangokból és a szégyenlős nevetésből meg tudta állapítani, hogy a falubeliek előadják a szerepeiket, ami szertartásukká vált, valahányszor egy turistahajó horgonyt vetett az öbölben – Bolond Annie és Peg mama a zsámolyaikon ülve ádáz sebességgel zoknit kötött; Zsémbes Mary a rá jellemző rosszalló arckifejezéssel egykedvűen kártolta a gyapjút; Donald McKinnon és Hamish Gillies kőtömböket vontattak, amelyekkel az egyik ősi cleitet javítgatták. A fiatalabb férfiak feltűnően páváskodtak kezüket lazán zsebre dugva, vállukon a feltekert kötélkötegeikkel, mintha bármelyik pillanatban leugorhatnának valamelyik szikláról; ha az idő és az árapály engedte, remélték, hogy a látogatóhajó kapitánya arra buzdítja majd őket, mutassák be a vendégeinek jól ismert sziklamászó mutatványaik egyikét. Csak a kutyák mászkáltak fesztelenül, de hát ők vajmi keveset törődtek a pénzérmékkel, amelyek a tenyerekbe vándoroltak, jutalmul ezekért a Szent Kilda-i életből adott kis ízelítőkért.

Ebben a tekintetben sikeres volt az idei nyár, a jó idő és a nyugodt óceán tucatjával csalogatta ide a kíváncsi gazdagokat, és a szigetlakók össze tudtak gyűjteni a pénzérmékből egy kisebb rejtett készletet, amelyet valamikor felhasználhatnak a szomszédos szigeteken. Noha itt nem voltak boltok, és nem zajlott semmiféle kereskedelem, odaát, a nagyjából harmincnyolc mérföldnyire elterülő Lewison, Harrisen és Észak-Uiston akadtak piacok, üzletek és gazdák, akik hajlandók voltak kereskedni, különösen, mivel a földesúr intézője igencsak hajthatatlan volt a büntetési feltételeit illetően.

– Gyorsan, Flora! – rontott be felhevült arccal a konyhába az édesanyja, Christina. – Add ide azt a vödröt, mindjárt itt vannak!

Flora hátraült a sarkára, és látta, hogy az édesanyja odanyújtja a seprűt.

– Hányan vannak? – sóhajtott fel, majd felállt, és kicserélte a vödröt a seprűre, pontosan tudva, mi a teendője.

– Nyolcan vagy kilencen az Öreg Fin szerint, de tudod, hogy megy neki a számolás.

Flora elment az édesanyja mellett, megállt az ajtóban, és végigpillantott a széles, füves ösvényen a közeledő csoport felé. Hat fő.

– A fenébe! – cöcögött Christina. A keféért nyúlt, és megpróbálta kisimítani a Flora hátáig érő vastag, fekete hajfonatot; reggel a lány kevés gondot fordított rá, és most a haja tövénél apró fürtök szabadultak el. – És nézzenek oda, csupa korom az arcod! – Az édesanyja odanyúlt, hogy letörölje, de láthatóan csak szétkennie sikerült. – Jaj!

– Ne most, anya – suttogta Flora. – Mindjárt ideérnek.

Az édesanyja visszahúzódott az árnyékba, Flora pedig söprögetni kezdte a bejárati ajtajuk előtt lépcsőül szolgáló lapos követ. Fiatalabb testvérei a falusi iskolában voltak, az édesapja és a bátyja, David fent a Connachairen, így a házikó most az egyszer csendes és viszonylag nyugodt volt.

Ahogy lehajtott fejjel dolgozott, Flora látta, hogy néhány pár elegáns bőrcipő lép be a látómezejébe. Látta, ahogy az egyik hölgy nejlonharisnyáján megcsillan a nap, ahogy kavarog a díszes perforálás egy pár elegáns bőrcipőn, és gyorsan húzott még egyet-kettőt a seprűvel, mielőtt lassan felegyenesedett.

– Jó reggelt! – köszönt udvariasan angolul, mivel csak nagyon kevés turista beszélte a szigetlakók nyelvét, a gaelt. Hat arc mosolygott vissza rá hirtelen meglepődve, amikor jobban megnézték maguknak. Ezt a jelenséget nemigen tudta megmagyarázni. A tiszteletes házát leszámítva a szigeten sehol nem volt tükör, és a saját magáról alkotott elképzelése azon alapult, amit egy-egy nyugodt napon az öböl partján állva pillantott meg a vízben, de láthatóan volt valami sajátságos a vonásaiban, ami megkülönböztette a többiektől – hogy ez rózsás arca volt-e, vagy telt ajka, vagy zöld szeme villanása, nem tudta biztosan, de az emberek olyan intenzitással bámulták, hogy az végül gyakran őket magukat is zavarba ejtette. Mindezek ellenére megvoltak ennek az előnyei, és megengedett magának egy halvány mosolyt, amikor látta, hogy az idősebbik úriember a csoportból a fényképezőgépéért nyúl.

– Ööö… lekötelezne bennünket azzal, hogy megenged egy fényképet? – kérdezte. Az ősz pofaszakállas, sápadt, enyhén kacska kezű férfi feltartotta a kis dobozt, amely annak idején, amikor megérkeztek az első odalátogató turisták, hatalmas riadalmat okozott. Flora emlékezett, hogy a nagymamája a szoknyáját összefogva, rémülten futott vissza a házba, amikor az első masinát felállították az állványára, és ráirányították.

– Természetesen, uram – felelte, és felvette a szokásos pózát az alacsony kőház küszöbén: kezét a seprű végén nyugtatta, az állát kissé felszegte, és kitolta a jobb csípőjét, hogy a gép el tudjon kapni valamennyit a vastag, durva szövésű gyapjúszoknyája alá rejtett alakjából is.

Nem mosolygott túlságosan derűsen a fénykép kedvéért, részben azért, mert a tiszteletes nem helyeselte a „nyílt” örömöt, de azért is, mert tudatában volt, hogy a csoporthoz tartozó két fiatal férfi nézi. Ahogyan az lenni szokott, úgy itták a látványát, akár egy pohár hűvös vizet, a tekintetük úgy fürkészte, mintha a szépsége valamiféle matematikai egyenlet volna, amelyet meg lehetne oldani, ha ismernék hozzá a képletet. Anélkül, hogy bármelyikükre egyenesen odanézett volna, megállapította, hogy egyikük alacsonyabb és kihívóbban vonzó a fénylő, szőke hajával, gödröcskés állával és a már-már az udvariatlanság határát súrolóan feszült figyelmével. A másik sápadtabb színekkel volt megrajzolva: világosbarna haj, mogyoróbarna szem, rövidre nyírt szakáll, és a tartása, ahogy hátrahúzott vállal állt, visszafogott természetre utalt. Miközben felvillant a vaku, Flora eldöntötte, hogy nem tűnnek testvéreknek; az, ahogy együtt állnak, baráti viszonyt sugall, nem fivérit. A fiatal lányok azonban – találomra úgy tizennyolc és tizenhárom évesek, szorosan egymás mellett állnak, a fejüket ugyanúgy hajtják félre – nővérek lehetnek?

– És esetleg még egyet valamennyiünkkel együtt? – tudakolta az úriember.

– Ahogy óhajtja, uram.

A férfi az idősebbik nőre pillantott, akit Flora a feleségének nézett.

– Érdekes lesz eldicsekedni egy képpel, amelyen az őslakosokkal mutatkozunk, nem gondolod, drágám?

– Hm – suttogta a felesége mosolytalanul. – De akkor ki készíti el a fényképet? Flora már nyitotta a száját, hogy felajánlja az édesanyja szolgálatait – ami egy újabb pénzérmét jelenthet –, de a barna hajú férfi előrelépett.

– Majd én – nyújtotta a kezét a Kodak gépért.

– De James, akkor nem leszel rajta a képen – mondta a két fiatal lány közül az idősebbik.

– Azt hiszem, a világ túl fogja ezt élni, Sophia – válaszolta a férfi egyszerűen.

Flora tekintete végigsöpört a fiatal nőn, aki beszélt, miközben a csoport köréje gyűlt. Kalapot viselt, amelyről Flora tudta, hogy harangkalap a neve – roppant divatos –, és egy ejtett derekú, fűzöld szalaggal szegélyezett, halványlila kabátot; mélyen kivágott cipőjét vékony pánt tartotta a lábán. Florának túl későn jutott eszébe, hogy még mindig mezítláb van – a szigetlakók csak a farkasordító téli hidegben hordtak cipőt, vagy amikor látogatók érkeztek –, és igyekezett begörbíteni a lábujjait, mert biztosra vette, hogy feketéllenek a sártól, portól és koromtól.

A James nevű férfi a jelek szerint meglátta a mozdulatot, mert egy pillanatra felnézett a gépről, a tekintete Flora lábára siklott, és halvány mosoly vibrált az ajkán, mielőtt újból lehajtotta a fejét, és felszólította a többieket, mondják azt, hogy „csíz”. Ezt a szokást Flora sosem értette – mi köze a csíznek egy fényképhez? –, és egyszerűen belebámult a lencsébe, azon tűnődve közben, vajon mit láthat a férfi abban a sötét körben. Érzékelte a szőke férfit a jobb vállánál, aki olyan közel állt hozzá, hogy súrolta a haját a lehelete.

A fényképezőgép vakuja újból felvillant, és Flora érezte, hogy ellazul.

– Köszönjük, kisasszony. Lekötelezett bennünket – mondta az idősebbik férfi, majd a zsebébe nyúlt, és elővett néhány pénzérmét. Flora unottan nézte, ahogy kiszámolja őket. A pénzen kincseket lehetett vásárolni ott, ahol ők éltek, itt viszont egy kapára vagy egy zsák krumplira fog elmenni.

– Igen, kegyed nagyon kedves – mondta a szőke férfi a szemébe nézve. – Mi a neve, kisasszony?

Flora ránézett, és saját megszokott magabiztosságát látta visszatükröződni a másik tekintetében. Látta rajta, hogy olyan férfi, aki szintén hozzá van szokva, hogy jól megnézik és legeltetik rajta a szemüket, és érezte a köztük vibráló energiát.

– Flora MacQueen.

– Flora MacQueen – ismételte meg a férfi, gondosan ejtve a szavakat, mintha kedvére volna a súlyuk a szájában. – Nos, Miss MacQueen, az biztos, hogy mindenkinek megemlítjük a nevét, amikor mesélünk az utazásainkról, és megmutatjuk nekik a fényképeket.

– Ahogy óhajtja, uram – válaszolta Flora. Ügyelt rá, hogy szégyenlős maradjon a hangja, de nehezére esett levennie róla a szemét, és a pillanat kezdett hosszúra nyúlni. A csoport nőtagjai nekik háttal, óvatosan lépkedtek ki a sima köveken az utcára, és mivel a férfival továbbra is egymást bámulták, Flora kénytelen volt véget vetni ennek, és elfordulni, már csak azért is, mert érzékelte, hogy az édesanyja ott áll az árnyékban. Tudta, szidást kap, ha az anyja merészségen kapja.

– Gyere már, Edward! – szólt rá az idősebbik nő, végül hátrapillantva, a szőke férfi pedig elmosolyodott, mintha valami megerősítést nyert volna. Egyik ujjával megkocogtatta a halántékát, mintegy megbökve egy képzeletbeli kalapot, és elindult.

– Még egyszer köszönjük, Miss MacQueen – mondta az idősebbik férfi, Flora kezébe pottyantva a pénzérméket.

– Élvezzék a kirándulást, uram! – mormolta Flora, kezét a seprű nyelére kulcsolva, ahogy irigyen nézte a távozásukat. Érezte, hogy parfümözött jelenlétük elenyészik, egyedül hagyva őt a kőlépcsőn. Kiváltságos voltukat gondtalanul és könnyedén viselték: a fiatal nő a kabátja rövidségben és a magas sarkú cipőjében, a fiatalabb lány a ruhájában, amely olyan színekkel volt kihímezve, amilyeneket itt lehetetlen volna találni. Nézte Edward atletikus lépteit, ahogy zsebre vágott kézzel elballag, és érezte, hogy valamelyest visszatér az ereje, amikor a férfi mohó vigyorral többször is visszanézett. James, a csendesebbik, nem nézett hátra. Egyenes háttal sétált tovább, mintha meg sem látta volna őt, mintha számára máris feledésbe merült volna.

Flora a homlokát ráncolta, de amikor Edward még egyszer visszafordult és rákacsintott, a szemében csillogó, ki nem mondott bók visszavarázsolta a mosolyt az arcára.

– Mennyit adtak? – tudakolta a félhomályból néhány pillanat múlva előbukkanó Christina.

– Egy shilling hat pennyt.

– Bőkezű – kommentálta az édesanyja. – Remélem, Peg mamával is ilyen rendesek lesznek.

Peg mama is nagy kedvencnek számított a szigeten, amikor fényképezésre került sor; az édesanyja mondta, hogy ez annak tudható be, hogy a kívülállók számára névleges mátriárkájuk képviseli az „igazi” Szent Kilda-i szellemiséget. Flora esetében viszont az volt a nézet, hogy annyira feltűnően szép, hogy a látogatóknak bizonyságra, jóformán bizonyítékra volt szükségük erről a szépségről, mintha szirén vagy kelta fókatündér volna.

– Hm, az a fiatal fickó nagyon el volt telve magával.

– Csak magabiztos.

– Inkább elbizakodott – dünnyögte az édesanyja. Elvette a pénzérméket, és újból eltűnt a házban. Flora utánament, és nézte, ahogy bedobja a pénzt a polcon lévő régi üvegkancsóba, amely a perselyükként szolgált.

– Jó reggelt! – Felpillantva Effie-t látták beviharzani a házba, vállán ott lógott az összetekert kötél, akár a többi sziklamászónak. Pityke, Effie barna-fehér collie-ja, leheveredett az ajtóban, és orrát a két mancsa között fogva figyelte úrnőjét a küszöbről.

– Eff – mosolyodott el Flora, ellazulva a barátnője látványától. A lány szokás szerint elhunyt bátyja nadrágját és ingét viselte, a kézelőt feltűrte, így kilátszott vékony, barna csuklója. Ha Flora koszosnak tartotta is a lábát, az semmi nem volt Effie-éhez képest. – Hol voltál? Nem láttalak a pataknál.

– Picit etettem. – A bika gondozása kapós állás volt, évente egy fontot hozott a tisztséget betöltőnek, amit megkaphatott készpénzben, vagy lealkudhatott a bérleti díjból. Ezt a munkát általában váltva végezték a családok, de azóta, hogy Effie bátyja, John három évvel korábban halálát lelte egy sziklamászó balesetben, Effie-re hagyva a család egyetlen pénzkeresőjének szerepét, a falusi férfiak hallgatólagosan megállapodtak, hogy minden évben ő kapja meg a feladatot.

– Láttam, hogy egy újabb hajó érkezett.

– Igen. Készen állsz rá, hogy felmenj a hasadékhoz? Ez a csapat bőkezűen osztogatja a borravalót.

– Lehetséges. Hamish azt mondja, a keleti oldalon olyan nagy a hullámverés, ami már túl viharos a halászhajónak. Megvárja, hogy előbb elcsituljon.

Effie nyugtalanul rótta a kis szobát, képtelen volt nyugodtan megülni. Akár a viharos szél, amely mindig keresztülfúj a házakon, és végigszáguld a hangával benőtt területek fölött.

– Nos, akkor remélem, elcsitul, mert a ruhájukból ítélve biztosíthatlak, hogy nem tudják megvetni a lábukat egy imbolygó hajón. Minden, ami nem tükörsima, problémás lesz számukra.

– Jaj, ez olyan igazságtalan volna! – tiltakozott Effie.

– Igazságtalan?

– Igen. Te azért kapsz pénzt, hogy csak állsz ott, és jól nézel ki; nekem tényleg meg kell dolgoznom az enyémért – és közben az időjárástól függ, odajönnek-e a csónakkal, hogy megnézzenek. – Megvonta a vállát. – Nem igazság.

– Ezt nemigen nevezném munkának! – méltatlankodott Flora, de nem volt hajlandó kijönni a sodrából. Effie semmit sem szeretett jobban a nézeteltérésnél; hiányzott neki a bátyja, akivel torzsalkodhatott, és az otthona, benne a sánta apjával, az otthon, ami mostanában mindig csendes, mindig eseménytelen volt. – Te akkor vagy a legboldogabb, amikor a köteledről csüngesz le.

Rövid csend támad, amíg Effie elgondolkodott ezen. Az egyik legjobb sziklamászó volt a szigeten: erős, de könnyű, ügyes, fürge és merész. Noha a sziklamászás szigorúan véve férfimunka volt, a Gillies-háztartásban nem akadt más, hogy megfogja a madarakat és megszerezze a tojásokat, amelyeken éltek, és mind Effie, mind az édesapja büszkesége csorbát szenvedett volna, ha a szomszédok jótékonyságára támaszkodtak volna.

– Igen, ez igaz – ismerte be, és a következő lélegzetvételével már el is engedte a sértettségét. Igaz, lobbanékony volt, de jó természetű is, és sosem neheztelt senkire.

Flora édesanyja elment mellettük a forró fazékkal.

– Már megint csacsogtok? – cöcögött.

– Átvegyem, anya? – Flora felsóhajtott, és a szemét forgatta. Állandóan korholták, hogy nem akaródzik neki dolgozni.

– Ne. Amúgy is beszélnem kell Nagy Maryvel. De lemehetnétek a sziklákhoz, és hozhatnátok nekem egy kis zuzmót. Ma meg akarok festeni néhány vég tweedet.

– Jó – bólintott Flora. Kivette a zuzmóvágót az agyagcsuporból; úgy festett, mint egy rendes kanál, csak épp az öble felét levágták, így egy éles, egyenes szegély keletkezett, amellyel kapargálni lehetett.

– Eljössz velem? – kérdezte Effie-től.

– Persze. Igyekszem nem apa útjába kerülni.

– Fáj a csípője?

Effie is a szemét forgatta igenlésül, miközben együtt kiballagtak a napsütésbe. Flora nem tudta megállni, hogy ne vessen egy lopott pillantást az utcára, hogy meglássa, merre járnak most a látogatók. MacKinnonék háza előtt látta meg őket, ahol Rachel, Mhairi édesanyja mutatott meg nekik egy rokkát.

Flora nézte, megvillan-e valahol Mhairi jellegzetes vörös haja, de a lány sehol nem volt látható.

– Mhairi nincs otthon?

– Fent van a burgonyaágyásoknál Mollyval – válaszolta Effie, és ő is végignézett az utcán.

– Ó. – Flora tekintete megakadt a dús, ragyogó szőke hajon. A fiatalembert jóval kevésbé érdekelte a rokka, mint a társaságában lévő hölgyeket – az édesanyja? a húgai? –, és inkább az egyik kutya figyelmét igyekezett felkelteni. Flora mosolyogva nézte, hogyan hecceli az állatot egy boglárka szárával, de az rendületlenül figyelmen kívül hagyta.

– Jaj, ne! – nyögött fel Effie a tekintetét követve. – Már megint egy újabb hódítás!

– Aligha nevezném hódításnak, Eff – sóhajtott fel Flora. – Fizetett azért, hogy lefényképezhessen, ennyi az egész.

– Sosem ennyi az egész. Ha jól sejtem, már beléd is szeretett…

– Korántsem. Tíz szót, ha váltottunk. Annál is kevesebbet.

– Mm. – Effie cöcögve megrázta a fejét, miközben továbbsétáltak. – Bajkeverőnek néz ki az a szőke a… – Megbökdöste az ujjával az állát. – Tudod, mit mond Bolond Annie mindig: a gödröcskés állú emberben az ördög lakozik.

– Annie sok mindent mond. Különben is, nagy szerencsém volna, ha megtapasztalnám az ördögi mivoltát – jelentette ki Flora gonoszkodó mosollyal. – Te sportot űzöl ezeknek a férfiaknak a hecceléséből.

Flora kacéran mosolyogva dobta hátra a haját.

– Nos, azt hiszem, tényleg okoz egy kis szórakozást.

– Haha. Nem szórakozol majd ilyen jól, ha egy napon valaki felülkerekedik rajtad.

– Soha. – A szigeten egyetlen házasulandó korú férfi sem érdekelte, a turisták pedig túl rövid időt töltöttek itt ahhoz, hogy egy felszínes vonzódásból valami komolyabb alakulhatott volna.

Átvágtak a füvön a tengerpart felé. Apály volt, a hullámok nyárközepi tunyasággal roskadtak rá a partra, mintha elcsigázta volna őket a véget nem érő napsütés. Flora kinézett az öbölre. Az volt az egyetlen járható kikötőhely a szigeten, a védett víztömeg, amelyet nyugaton a Dún íve, keleten pedig az Oiseval hegy ormótlan sziklaháta vont ölelésébe. A két földterület között lévő „ablak” az üres horizontra nézett, amelyen csak néha-néha bukkant fel egy arra járó halászhajó vagy egy sérült bálna.

Flora felsóhajtott. Azon a kék vonalon túl egy egész világ létezett: egy olyan világ, amelyben természetesnek veszik az autókat, a hangosfilmeket és a villanyvilágítást; ahol az emberek megvehetik a vacsorájukat, nem nekik kell vadászni rá; ahol a hajat frizurába lehet fésülni és be lehet festeni, és a ruháknak nem muszáj olyan gyapjúból készülniük, amelyet maguk szőttek, olyan birkák szőréből, amelyeket előbb ők maguk nyírtak meg. Volt egy világ a mögött a kék vonal mögött, ahol a jólét, a kényelem és a szépség adott volt, és nem luxusszámba ment.

Alaposabban szemügyre vette a jachtot, amely ezt az Edwardot és Jamest és a társaságuk többi tagját idehozta. Látott ennél már jóval nagyobbakat is, de így is a pénzes kiváltság patinája csillogott rajta, és a felszerelés dallamosan ütődött neki az árbócoknak, ahogy a hajó lágyan ringatózott az öbölben. Ragyogóan tiszta, meleg nap volt, éles, viharos szél fújt, amely erősödéssel fenyegetett.

A kiálló sziklákon láttak munkához, Flora a kanalat használta, Effie pedig a körmével kaparta le a fölöttük lógó, okkersárga zuzmócsomókat – a két keze hihetetlenül erős volt a sziklamászástól. Amit csak találtak, mélyen a szoknyájuk zsebébe gyömöszölték, és közben beszélgettek.

– Hm, sovány itt a felhozatal – dünnyögte Effie kis idő múlva. – Valakinek ugyanez az ötlete támadt.

– Igen – értett vele egyet Flora, és a sarkára ereszkedett. Az édesanyja nem lesz lenyűgözve; ahhoz sem volt itt elég zuzmó, hogy egy kanna teába áztassák be, nemhogy megfessenek vele egy vég tweedet.

– Kijjebb kell menned. Szerintem ott gazdagabb lesz a zsákmány – mondta Effie, állával egy pontra bökve, túl a tollraktáron, az Oiseval földnyelve felé. – A sziklák túlságosan csúszósak a Zsémbes Mary-félék számára. Nem fogja a nyakát kockáztatni néhány marék moháért.

– Akkor menjünk – sóhajtotta Flora a szoknyáját összefogva.

Effie azonban a fejét rázta.

– Jobb lesz, ha én visszamegyek, és megnézem, sor kerül-e erre a sziklamászásra. Szükségünk van a pénzre.

A tollraktárnál elváltak, Effie átadta a csekély mennyiségű zuzmót, Flora pedig elindult a sziklákhoz. Az apály miatt minden a szokottnál is csúszósabb volt, vastag, fodros moszatpászmák vonták be a sima kőtömböket. Flora felrántotta a szoknyáját, és sebesen lecsúszott a víz széléig. Magában dudorászva újból kapargatni kezdett, észre sem véve az eliramodó rákokat és a feje fölött keringő sirályhojszákat meg viharmadarakat. Már nagyjából egy órája dolgozott, amikor hangokat hallott a víz felől, és felpillantva azt látta, hogy a látogatókat a jacht felé viszi a csónak. Máris elindulnának? Florát elfogta a csalódás. És meg is lepődött. A tengerre kinézve látta, ahogy egy hullám egyre dagad, olyan, mint megannyi fehér ló, mögötte a nyílt óceánnal. Ha az volt a szándékuk, hogy a haragos tenger elébe kerülnek, azzal már elkéstek, jóllehet Hamish Gillies és Norman Ferguson a rájuk jellemző lendülettel szállították őket a hajójukhoz. Flora abbahagyta a munkát, mert ismét megpillantotta a ragyogó szőke hajkoronát; Edward hátradőlt a könyökére, és arcát az ég felé fordítva süttette a napfényben. Olyan férfinak látszott, aki számára az élet mókás és kellemes. A fiatal lány és a halványlila kabátos fiatal nő magas hangja elért a füléig, bár a szavaikat nem tudta kivenni.

Flora figyelte, ahogy elérték a hajót, és a kapitányuk leengedte a létrát. A felszállás ritkán elegáns művelet, és kissé szórakozott rajta, amikor látta, hogy a hölgyek széttárt karral bukdácsolnak és visongva kapaszkodnak. Edward ezzel szemben könnyedén felpattant, és jóformán azonnal eltűnt az alsó fedélzeten.

Florába belehasított a csalódás, amiért egyetlen pillantást sem vetett hátra a partra, hátha még egyszer meglátja őt. Korán elindulnak, gondolta, jóval korábban, mint a látogatók többsége; az ideutazás olyan hosszú és kimerítő, hogy a legtöbben még jó néhány óráig – sőt, néha napokig – nem sietnek vissza a vízre.

– Ó… Miss MacQueen, ugye? – Flora hátraperdült, megijesztette az udvarias hang, amelyről – oda sem kellett néznie – tudta, hogy nem tartozik ide.

– Mr. … – A csendes férfit látta maga előtt, és ráébredt, hogy fel sem tűnt neki a hiánya a hajón, mivel a tekintetét Edwardra szegezte.

– …Callaghan.

– Ön… de hát önnek… – Zavartan és bizonytalanul valahová a férfi és a hajó közé mutatott.

– Igen. Visszavonultak lepihenni. Nehéz… átkelés volt.

– Vagy úgy. – Flora újból a jacht felé nézett. Most már valamennyi utas a fedélzeten volt, és a szomszédjai visszafelé eveztek a partra. Tudatára ébredt, hogy csupasz lába közszemlére van téve, és tőle szokatlan szemérmességgel leengedte a szoknyáját.

A férfi megköszörülte a torkát.

– Sajnos a kapitány szerint mégsem tudunk ma este elindulni, ezért úgy döntöttek, hogy megmosakszanak és esznek valamit, mielőtt visszatérnek a partra egy… átfogóbb élmény kedvéért.

Flora szeme összeszűkült a szóválasztása hallatán. Átfogó élmény? Azt hitték, vikingekkel fognak vacsorázni? Vagy dinoszauruszokkal sétálgatnak majd? Azt hitték, a szigetlakók vendégszeretete adott dolog? Rengetegszer előfordult, hogy a nemkívánatos látogatókat kint hagyták a vízen, néha a legcudarabb időben is, ugyanis a falubeli férfiak nem voltak hajlandók vízre bocsátani a csónakot, hogy behozzák őket. Amikor maga a tiszteletes érkezett meg ide, rögvest összeütközésbe került az Öreg Finnel: miután megfeddte a pipafüstje miatt, kénytelen volt egymaga átpakolni a holmiját a csónakba a háborgó óceánon, mivel a többi férfi az öreg pártjára állt.

Flora felsóhajtott. Ma derűlátónak érezte magát, és úgy döntött, inkább hagyja, hogy a férfi leereszkedő szavai leperegjenek róla. Újból a nyílt víz felé pillantott.

– Az óceán csakugyan nyugtalannak látszik.

– Igen. A kapitány úgy véli, holnap lesz majd egy rövid időszak.

– Hogy megszökjenek tőlünk? – Flora felvonta egyik szemöldökét.

– Nos, a hölgyek érdekében muszáj óvatosan eljárnunk. Nem hinném, hogy bármelyikük is kalandvágyónak mondaná magát.

– Milyen csalódás lehet ez önnek.

A férfi szemlátomást zavarba jött.

– Az, hogy nem kalandvágyók?

– Hogy itt rekednek éjszakára.

– Egyáltalán nem. Inkább örülök.

– Valóban? – Flora félrebillentette a fejét, és alaposabban szemügyre vette. Noha neki nem volt olyan merész, flörtölő természete, mint Edwardnak, érdeklődés csillogott a szemében, amit ő jól ismert; jött és ment, akár egy sercegő láng, mindazonáltal ott volt. Flora kicsit kihúzta magát. Sértette az egóját, amikor a férfi korábban nem méltatta figyelemre, de talán megértette, hogy sosem volna képes versenyre kelni a barátja karizmájával. – És miért örül annyira, hogy itt marad? – kérdezte tartózkodóan, noha már tudta előre a választ.

– Mert így most kereshetek őskövületeket.

Csend támadt.

– Őskövületeket?

– Igen, ez a hobbim – bólintott a férfi, és kinézett a sziklákra. – Az őskövület-vadászat.

– …Értem.

– Tudja, ugye, hogy ez a szigetcsoport egy kialudt sáncvulkán része? – Szemében a tudomány okozta öröm csillogásával nézett le Florára.

– Igen – mormolta a lány, habár ezek a részletek sosem érdekelték.

– A vulkán a paleogén korszakban működött, mélységi magmás kőzeteket hozva létre. Természetüknél fogva ezek nagyrészt kristályosak, így azt remélem, hogy ittlétem alatt találok néhány kvarcot vagy földpátot.

– Értem – mondta Flora ismét. A hangját szándékosan unottra hangolta, de a férfinak ez szemlátomást nem tűnt fel.

– Megkérdeztem az egyik szomszédját, hol találhatom meg leginkább a kőomlások helyét, és azt mondta, mindjárt a McKinnon-kő alatt, a tollraktár mellett. A megfelelő helyen vagyok?

Flora összevont szemöldökkel nézett rá – életében soha egyetlen pillanatot sem töltött azzal, hogy az otthonát jelentő szigeten lévő köveken morfondírozott volna –, a férfi pedig higgadt mosollyal nézett vissza. Hogyhogy ennyire nincs tudatában, hogy megsérti őt?

– A McKinnon-kő arra tovább van, amott – mutatott a tengerbe nyúló földnyelv felé, amelyet teljesen elleptek a sziklák, kőtömbök, kőtörmelékek és az omladékok. Ha jellegzetes tájékozódási pontot keres, nem fogja megtalálni.

– Értem… – James Callaghan egy pillanatra átnézett oda. – Tehát odaát… valahol… – Zavart mosollyal fordult vissza Flora felé, további segítségre számot tartva, de a lány nem közölt semmi mást. – Rendben van, akkor elindulok abba az irányba… Bocsásson meg, amiért megzavartam.

– Nem zavart meg – dünnyögte Flora, és indignáltan visszafordult a lábánál fekvő kövekhez.

– Nem? – A férfi tétovázott. – Mit csinál itt?

Flora sóhajtva belenyúlt kidudorodó zsebébe, és előhúzott egy maréknyi okkersárga zuzmót.

– Zuzmót gyűjtök a tweed megfestéséhez.

– Az jó móka lehet.

Flora lesújtó pillantást vetett rá.

– Nem igazán az.

– Vagy úgy.

Flora megenyhült kissé; bájos ajakbiggyesztései általában egyfajta kétségbeesést szoktak kiváltani a férfiakból, fanyar modora azonban egyáltalán nem hatott a férfi jámbor viselkedésére. Láthatóan őszintén nem volt tudatában a duzzogásának.

– Egyre nehezebb találni, ez minden – mondta. – Hosszú időbe telik, amíg megnő, de mindet fel kell használnunk a bérleti díjakhoz.

– A bérleti díjakhoz?

– Igen, ezeket a tweedekből fedezzük, amiket szövünk. Az emberek nem akarnak barna anyagot. Most a színesek vannak divatban. – Volt egy kis csípés az utolsó szavaiban, mivel emlékezett a fiatal nő halványlila kabátjára.

– Elég nagy nyomást jelenthet, hogy végesek a források.

Flora megvonta a vállát, és újból kapargálni kezdett a zuzmóvágóval. Mit érdekli ez a férfit?

– Ugyanaz vele a helyzet, mint a tőzeggel – egyre nehezebb hozzájutni; de biztosra veszem, hogy elboldogulunk.

Megszólalt a csengő az iskolában, jelezte a gyerekeknek, hogy ebédidő van. Florának korgott a gyomra, de szokva volt hozzá, és nem mozdult ki a sziklán elfoglalt pozíciójából.

A férfi félig elfordult, aztán megint vissza.

– Mit gondol, Miss MacQueen – merengett –, segítségére volna, ha megfizetném, hogy legyen a kalauzom ennek a McKinnon-kőnek a megkeresésében?

– Segítségemre volna-e? – dühödött fel Flora. – Nincs szükségem a jótékonykodására, Mr. Callaghan.

– Persze, tudom. Csak arra gondoltam, nos… hogy tulajdonképpen szívességet tenne nekem vele. Nincs több elképzelésem arról, hogy hol keressem, mint eddig volt, és máris nem érezném olyan rosszul magam, amiért vesztegetem az idejét, ha legalább megfizethetném.

Flora rámeredt. Ez az ember szemlátomást nem fogja fel, hogy a legtöbb férfi, aki elszántan keresi az alkalmat, hogy a társaságában lehessen, boldogan fizetne azért, ha sétálgatna velük. Ez viszont azért akar fizetni, hogy segítsen neki kőzeteket keresni?

– Sajnos nem mehetek. Haza kell ezeket vinnem édesanyámnak. – Megveregette kidagadó zsebeit. – Már tűkön ül.

– Értem. – Mr. Callaghan a falu felé nézett; a gyerekek az ebéd gondolatától fellelkesedve éppen kisereglettek az iskolából. – És esetleg nem vihetné el valamelyikük ön helyett?

Flora a gyerekekre pillantott, majd vissza a férfira.

– Én nem…

– Gyorsan – pattintott Mr. Callaghan az ujjaival. – Mielőtt szétszélednek.

Flora érezte, hogy felizzik a haragja a gesztustól, a férfi ellentmondást nem tűrő viselkedésétől; kezdte azt gondolni, hogy teljesen félreismerte – nem csendes, hanem mogorva; nem visszafogott, hanem gőgös; nem méltóságteljes, hanem arrogáns.

– Egy font elegendő volna? – kérdezte Mr. Callaghan, észrevéve, hogy elönti a pír az arcát.

Egy font? Azért, hogy elkísérje a McKinnon-kőhöz? Nem tudta, milyen kincset remél ott találni a férfi, azt viszont tudta, hogy keserves csalódás éri majd; ami értékes ott volt, azt a szigetlakók már rég felfedezték.

Ám ez nem az ő problémája.

Ránézett az iskolás gyerekekre.

– Bonnie! – kiáltotta. Hatéves húga a hangját hallva hátrafordult, és gondolkodás nélkül odaszaladt hozzájuk.

– Mi az, Flossie? – kérdezte a mindennapokban használt gael anyanyelvükön. – Ki ez?

– Egy nagyképű, arrogáns tökfej – válaszolta Flora ugyancsak gaelül. Leguggolt Bonnie-hoz, és a füle mögé simította a haját. Volt egy krétafolt az arcán, amit Flora a megnedvesített ujjával letörölt. Tizenkét év volt közöttük, de Flora imádta a kishúgát.

– Miért bámul folyton téged?

Flora felsóhajtott.

– Mert még udvariatlan is.

Callaghan félbeszakította őket.

– Bonnie, ugye? – kérdezte, gondosan ejtve az angol szavakat, és ő is leguggolt. – Kérhetném a segítségedet?

Bonnie elkerekedett szemmel, pislogva nézett rá, és elnémult, amikor a férfi feltartott egy ezüst hatpennyst.

– Ha neked adom a legfényesebb pénzérmémet, kiveszed a zuzmót… – Florára pillantott. – …Flossie zsebéből, és elviszed édesanyátoknak?

Flora érezte, hogy ég az arca. Lehet, hogy a férfi egyszerűen véletlenül felismerte a „Flossie” szót, és rájött, hogy ez a beceneve, de valami a pillantásában arról árulkodott, hogy nagyon is jól értette, amit mond.

Nagyokat nyelt, miközben kiürítette a zsebeit, és a zuzmót óvatosan a kishúga elébe tartott markába tette.

– Vigyázz rá! – kérte. – És menet közben nézz a lábad elé! Több mint egy órámba került, mire ezt összegyűjtöttem – nem szeretném azt látni, amikor visszajövök, hogy szétszóródott az utcán. – Homlokon csókolta Bonnie-t.

– Mit mondjak anyának?

– Hogy elkalauzolom az egyik látogatót a McKinnon-kőhöz. Őskövületeket keres, és nekem is ad egy fényes pénzérmét – mondta jól érthetően. Fontos volt, hogy az édesanyja tudja, pénzt keres éppen, különben rájuk szabadítja a falu fiatal férfijait. Flora „tisztességének” ügyét nagyon komolyan vették.

– Rendben, Flossie – válaszolta Bonnie, azzal sarkon fordult és elszaladt, szemlátomást ügyet sem vetve arra, hogy hová lép.

Amikor Flora újból Jamesre nézett, látta, hogy a férfi már őt bámulja.

– Maga beszél gaelül – mondta mereven egy pillanatnyi hallgatás után.

– Igen. Apám ragaszkodott hozzá, hogy tanuljam meg… Meglepő módon hasznos tud lenni – tette hozzá kis szünet után, de a hangjában nyoma sem volt a komolytalanságnak.

Flora, állát kicsit feljebb szegve, farkasszemet nézett vele. Nem fog bocsánatot kérni. Biztos, hogy nem. A férfi udvariatlan volt, a beszélgetésük során mindvégig sértegette. Mit érdekli, ha a férfi ugyanezen kapta őt?

– Mehetünk? – kérdezte, és elindult a földnyelvre vezető ösvényen.

A férfi válaszul csak bólintott, bár az a halvány mosoly mintha ismét belopakodott volna a szemébe, vigyázva, hogy ne lehessen látni.

Tartalom

Szent Kilda térképe

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Köszönetnyilvánítás

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Laik Eszter

Korrektúra Takács Andrea

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Palladio – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License