M.J. Arlidge: Cat and Mouse

First published in Great Britain in 2022 by Orion Fiction,

an imprint of The Orion Publishing Group Ltd., London

Fordította: Komló Zoltán

Copyright © M.J. Arlidge 2022

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2025

Hungarian edition © Gabo Könyvkiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-566-808-3

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Malum Stúdió

Korrektor: Török Mária

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

ELSŐ NAP

1. FEJEZET

Martha White megmozdult, és a párnáját szorongatva az oldalára fordult. Az alvás és az ébrenlét közti különös senkiföldjén ragadt, nyugtalan pihenését lekésett csatlakozásokról és elveszett gyerekekről szóló rémálmok központozták, de valami lentről hallatszó zaj visszarángatta a valóságba. Gyakran felbosszantotta őt Greg hazatérte – az előszobában zajosan lerúgott edzőcsuka, a becsapott hűtőajtó –, de ma éjjel örült a háborgatásnak. Mindig jobban aludt, ha tudta, hogy a férje otthon van.

Ahogy visszadőlt, Martha a puha pamutba temette az arcát, és a mosópor illatát belélegezve azon imádkozott, hogy jöjjön álom – rendes álom – a szemére. Holtfáradt volt, a gyerekekről való gondoskodással együtt a napi teendők szokásos körei az utolsó cseppig kiszívták belőle az energiát. Ha most megtehetné, ezer évig aludna, egy éjszakára boldogan átadná magát a feledésnek, hogy aztán felfrissülve, új életre kelve ébredjen, készen állva arra, hogy olyan anyuka legyen, amilyenné mindig is azt remélte, hogy válni tudna. De erről persze szó sem lehetett. Már pirkadatkor ébren lesz, úgyhogy legföljebb néhány órányi tűrhető pihenésben reménykedhetett, mielőtt szólítja a kötelesség.

Ma éjjel Greg szerencsére nem téblábolt. Edzésről megérkezve, amikor még száguldozott benne az adrenalin, néha odalent lebzselt, nasizott, tévézett, utolérte magát az e-mailekkel. De most már hallotta is, hogy bezárja a bejárati ajtót, és eloltja a lámpát az előszobában; ettől a hangtól, amely az éjszaka igazi kezdetét jelezte, mindig csökkent Martha szorongásszintje. Hálatelt szívvel érezte, hogy végigsöpör rajta egy szeretetlöket. Alkalmankénti nézeteltéréseik ellenére jó csapatot alkottak Greggel – kedvesen, gondoskodva és mindig figyelmesen bántak egymással. Martha tudta, hogy mázlisták, amiért egymásra találtak, és még nagyobb mázli, hogy egy boldog és egészséges gyermekkel áldotta meg őket a sors. Odakint a nagyvilágban annyi a nyomorúság, a csalódás meg a harag – ők a szerencsések közé tartoznak.

Egykettőre hatalmába kerítette az álom, és egy lusta rántással magára húzta a paplan Greg felőli oldalát, amely alól hófehér, vasalt lepedő hívogató foltja tűnt elő. Milyen jó lenne a karjában elszenderedni. Milyen jó megbékélni, ha csupán néhány értékes órára is. Martha teste elnehezült, tudata elhomályosult, alig érzékelte a hálószobaajtó halk becsukódását, aztán Greg kimért lépteit az ágy felé. A matrac megereszkedését viszont érezte, ahogy bemászott melléje, mire Martha finoman feléje csúsztatta a hátsóját, és várta, hogy a férfi teste beburkolja. Hát lehet ennél szebb az élet?

Meglepetésére azonban semmi sem történt. Martha már majdnem elaludt, átadta magát a mindent felemésztő fáradtságnak, de még így is érzékelte az érintés elmaradását, Greg izmos testének hiányát a magáé mellett. Vajon miért késlekedik? Mit művel? És ekkor az álomittas zűrzavar közepette Marthának feltűnt valami. Ma éjjel a matrac a szokásosnál jobban megereszkedett, váratlanul nagy súly nehezedett rá, és a nő teste feltartóztathatatlanul a társa felé csúszott. És miközben eluralkodott rajta a döbbenet, észrevett még valamit – a szagot. Valami ismeretlen, átható pézsmaillatot, amilyen a férfiak borotválkozás utáni arcszesze…

Martha szeme kipattant, a szíve zakatolt. Pánikba esve próbált megfordulni, kiáltani. Ám még mielőtt ezt megtehette volna, egy kéz tapadt erélyesen a szájára, és elfojtotta a sikítását.

2. FEJEZET

Fülsértő csikorgás hasított a levegőbe, aztán gumi mart az aszfaltba, és a moci meglódult, majd felbőgve elviharzott a bűntény helyszínéről. A lefoglalt hajó másodperceken belül már csak egy pötty volt Helen Grace detektívfelügyelő visszapillantó tükrében, Kawasaki Ninjája egyre távolabb vitte a southamptoni dokkoktól. Eredményes éjszaka volt, de most már máshol szeretett volna lenni.

A dermesztően hideg januári éjszakában köd ülte meg a Millbrook Roadot, miközben Helen a gyorsforgalmi úton száguldott. Másodpercek alatt a Teboura Way-i körforgalomnál találta magát, ahol jobbra kanyarodva irányt változtatott, és visszafordulva ezerrel a városközpont felé indult a fojtogató párában. A jelen körülmények bizonyos értelemben előnyösek – ködben az ember névtelenül, titokban, rejtve maradhat. Másfelől viszont aggasztóak, mivel lehetetlenség megállapítani, hogy ki ólálkodhat a nyirkos, undorító ködtakaró mögött.

Helen mélyen a motor kormányára hajolva tekintetével – előre számítva rá – veszély után kutatott. Baj nélkül eljutott a Winchester Roadig, és nemsokára már ennek a bonyolult, sérült városnak a szíve felé tartott. Ekkor több lehetőség is megnyílt előtte, egy csomó útvonal vezetett a lakásáig, amelyek között vészterhesnek tűnt választani. Helen mindig találomra választott, mivel csak egyetlen szabály létezett: hogy egymást követő napokon sohase használja ugyanazt az útvonalat. Talán túlzásba viszi az óvatosságot, de esze ágában sincs kockáztatni, amikor egy halálos ítélet Damoklész kardja lebeg a feje fölött.

Helen a Southampton Centralnál arról volt nevezetes, hogy sikerrel zárta le az ügyeit, a legutóbbi nyomozása azonban rosszul sült el. Igen, egy gyilkosságdömpingnek véget vetett, lerántotta a leplet egy zavarba ejtő gyilkosságsorozat mögött meghúzódó rejtélyről, de az elkövető megszökött, és megesküdött, hogy bosszút áll Helenen, és egy maga választotta pillanatban névtelen gyilkost küld rá. Négy hónap telt el Alex Blythe vérfagyasztó fenyegetése óta, és Helen négy hónapja alig aludt.

Tudta, hogy rémült rohanásban van, árnyékokra vetődik, de lehetetlenség nem félni, ha az ember arra gondol, milyen messzire elér Blythe keze. A pszichiáter és függőségi tanácsadó Blythe helybeliek tucatjairól rendelkezik kompromittáló anyagokkal – férjekről, feleségekről, anyákról, apákról, akik mindent bevallottak neki abban a hitben, hogy a bűneik, a rögeszméik, a függőségeik titokban maradnak. Blythe úgy határozott, hogy ezeket az információkat ellenük használja fel, arra kényszerítve a betegeit, hogy az ő kénye-kedve szerint gyilkoljanak, és bár a terroruralma véget ért, egy gyilkosságot még el szándékozott követni.

Miközben éberen figyelte a motorostársait, a melléje húzó járműveket, Helen hirtelen keresztülcikázott a forgalmon, és egy piszmogó autó elé vágva megiramodott a Bentham Streeten. Mindig ilyen volt a hazafelé tartó útja – szeszélyes, kiszámíthatatlan, improvizált. Ha ő nem tudja megjósolni az utat hazafelé, akkor remélhetőleg egy potenciális merénylő sem tudja. Kimerítő volt örökösen erőszakos halálra számítva élni az életet, de Helen nem látott más megoldást. Mert még ha a logikus énje arra biztatta is, hogy ne lásson mindenütt sötétben bujkáló fantomokat, az állati fele örökösen éber maradt, és még a ma éjjeli kikötői rajtaütés kábszeres rendőreire is gyanakvással tekintett, mert már mindenki aggodalom forrása lett, akiért ő személy szerint nem tudott kezeskedni. Helen zűrös múltját tekintve a jóhiszemű szövetségesek listája igencsak kurta, innen az állandó riadókészültség.

Már a Firth Streeten járt, útban a lakása felé. Egyik fele vágyott rá, hogy újra ott lehessen az ismerős falak között, a másik fele viszont kísértést érzett, hogy menjen tovább – hajtson végig a parti úton, sőt, észak felé az M25-ösön, ahol szlalomozhat a forgalomban, és egy lépéssel mindig a sorsa előtt járhat. Ostobaság, de mostanában olyankor érezte magát a legnagyobb biztonságban, amikor a nyílt úton repesztett. Azzal érvelt, hogy mozgó célpontot nehezebb eltalálni.

Egy nap talán majd vége lesz. A Nemzeti Bűnüldözési Ügynökség vagy netán az Interpol lefüleli Blythe-ot, és végre felelősségre vonja az üldözőjét. De addig is tovább burjánzik a paranoiája meg a gyanakvása, és mintha se vége, se hossza nem lenne ennek a rémálomnak.

3. FEJEZET

Martha lehunyt szemmel azon imádkozott, hogy véget érjen a megpróbáltatása.

A támadója ráparancsolt, hogy feküdjön hasra az ágyon, Martha pedig még akkor sem mert ellenkezni, amikor a férfi egy koszos rongyot tömött a szájába, és hátracsavarta a karját, hogy összekötözze a csuklóját. Másodpercek múlva a férfi ujjai az övéit keresték, és egy félrevezető pillanatig azt hitte, hogy a kezét próbálja megfogni. De aztán érezte, hogy hirtelen megrántják a jegygyűrűjét, és rájött, hogy miben mesterkedik a férfi. Hamarosan az eljegyzési gyűrűje is sorra került, mindkettőt minden teketória nélkül letépték az ujjáról, aztán a támadója elengedte, fölállt, és otthagyta.

Martha egy pillanatig reagálni sem tudott a döbbenettől, de aztán a zavarodottság és az ijedség átcsapott haragba. Ez az ő háza, az ő hálószobája, azok meg az ő gyűrűi – becses emléktárgyak, amelyek a Greg melletti elköteleződéséről árulkodnak, de a hawaii eljegyzésük és a Beaulieu-ban tartott esküvőjük boldog emlékét is felidézik. Hogy merészeli lerántani róla a gyűrűit, mintha azok puszta csecsebecsék lennének, jó áron eladható fém- és kődarabok? Miféle aljadék lehet ez? Már hallotta is, ahogy a betolakodó az ékszeres dobozában kotorászik, és kiszolgálja magát az élete során kapott ajándékokból és szerzeményekből, az anyjától annak korai halála előtt örökölt családi ékszerekről már nem is beszélve.

Ne ess szét, Martha. Ne ess szét.

Hívatlanul ötlöttek eszébe a szavak, de szívesen vette őket. Igen, az egyik fele legszívesebben sikítozva rángatta volna a kötelékeit, hogy kiadja magából a mérget, a bölcsebb fele viszont óvatosságra intette, eszébe juttatta, hogy mi forog kockán. Egyszeriben Bailey képei töltötték ki a gondolatait, és Martha dühe azon nyomban elpárolgott, átvette a helyét a kislánya miatt érzett aggodalom. Amíg ő is, és a lánya is sértetlenül megússza ezt a szörnyű támadást, mit számít az, ha elveszít egy-két értékes holmit? Már ostobának érezte magát, amiért olyasmikkel törődött, amik pótolhatók, esetleg akár még vissza is szerezhetők. A hús és a vér az, ami számít.

Maradjon csöndben, és bekkelje ezt ki. Tegye, amit mondanak neki, aztán tehetetlenül, de megkönnyebbülve várja, hogy Greg hazaérjen. Ahogy erre gondolt, harag tolakodott a gondolatai közé – miért nem volt itt Greg, hogy megvédje őket? –, de aztán sietve lerázta magáról ezt a meddő vádaskodást. Ez nem a férje hibája. Egyedül az erőszakos behatoló tehet róla, aki most az ő otthonát cserkészi be.

A támadója befejezte az öltözőasztal átkutatását, és újra minden elcsöndesült. Martha nem nézett oda, levegőt venni is alig mert, arra várt, hogy a tolvaj kimenjen a szobából, és lábujjhegyen végigosonjon a folyosón. Hegyezte a fülét, hogy meghallja a távozását, de rémületére a férfi ekkor visszaindult az ágy felé, és felmászott a matracra. Martha ösztönösen felhúzta, és összeszorította a térdét. Eluralkodott rajta a rettegés – szédült, és úgy érezte, nem kap levegőt, miközben a szeme megtelt könnyel. Az a rémisztő lopás vajon csak az inzultus nyitánya volt, az élete és a boldogsága ellen irányuló émelyítő erőszak első felvonása? Martha egyszeriben tudta, hogy meg kell mozdulnia, és oldalra billenve megpróbálta levetni magát az ágyról. Azonban épphogy csak megmozdította a testét, máris egy súlyos kéz csattant a hátán, és lenyomta. Martha azonban így is ellenszegült, kétségbeesetten próbálta kiszabadítani magát, ám a támadója nem engedett a szorításból, a karja súlya lelapította. Most már arra számított, hogy akármelyik pillanatban megérzi magán a férfi durva kezét, amely tépi a ruháját, a bőrét, de meglepetésére semmi sem történt. Mintha csak azért üldögélt volna ott a férfi, hogy őt bámulja. Martha érezte, hogy a másik tekintete a hátába fúródik, miközben furcsa párként hevertek ott az ágyon…

És Martha ekkor hirtelen már kristálytisztán látta, pontosan tudta, hogy mi történik. Tudta, hogy a helyzet sokkal súlyosabb, mint eleinte képzelte. Ez itt a leszámolás. Amely felé kérlelhetetlenül tartottak az elmúlt két év eseményei. Martha ekkor mégis kinyitotta a szemét, és a nyakát tekergetve próbálta meglátni a támadóját azzal a szándékkal, hogy a szájában lévő rémes, fojtogató rongy dacára is könyörögjön az életéért. De ismét csak visszanyomták, nemezise nem volt hajlandó a szemébe nézni.

Martha tekintete kétségbeesetten pásztázta a szobát, valamiféle eszközt keresve a megváltásra. Pillantása a gardróbszekrény ajtaján lévő tükörre tévedt, amely részleges képet mutatott kínzójáról. A férfit baljóslatú, homályos sötétség ölelte körül, de Martha így is tudta, hogy ő az, tudta, hogy miért jött. És ekkor, mintegy erre az émelyítő felismerésre válaszul észrevette, hogy a férfi megmozdul, valamit a feje fölé emel. Pillantását a tükörről le nem véve Martha arra igyekezett rájönni, hogy mi lehet az, meregette a szemét a csaknem teljes sötétségben, miközben a szíve vadul lüktetett rémületében. És ekkor végre meglátta – egy balta pengéjén csillant meg a lépcsőfordulóból beszűrődő fény.

Martha megdermedt, majd egy hirtelen energiakitöréssel felsikoltott, torkaszakadtából üvöltött még akkor is, amikor a nedves rongy lecsúszott a légcsövén. Fájdalmas volt, elhaló és végső soron eredménytelen – néma sikolya még véget sem ért, a támadója máris lesújtott, és nagy lendülettel tarkón vágta a baltával.

4. FEJEZET

Semmi sem rezzent, semmi sem moccant. Odakintről behallatszott a kérlelhetetlen szél, ahogy az ablakokat zörgette, a postaládákat rázta. Odabent viszont síri csönd honolt a házban.

Charlie Brooks nyomozó őrmester a lámpákat eloltva az emeletre indult, ügyelve rá, hogy a mindig zajosan tiltakozó hetedik lépcsőfokot kikerülje, mert a világért sem szerette volna megzavarni szendergő gyermekeit. Amikor a legjobb formájukat hozták, Jessica és Orla akkor is nehezen kezelhető volt, de ma este különösen próbára tették, civakodtak, bőgtek, feleseltek, teljesen kizsigerelték Charlie-t, mire végre aludni mentek. Úgy volt, hogy ma este Jessicával, az idősebbik gyerekével olvas, de nem tudta rászánni magát, helyette egy fiktív bejegyzést írt az olvasónaplójába, és inkább egy pohár bor mellett döntött. Az üde sauvignon blanc-tól felfrissült, de a gyomorgörcsét nem oldotta. Ahhoz nem elég az alkohol.

A lépcső tetejére érve átcsusszant a lépcsőfordulón, be a szülői hálószobába. A keze ösztönösen megindult a villanykapcsoló felé, de aztán visszahúzta. Ma este nem kívánta azt a takaros, üres ágyat megvilágító éles fényt, úgyhogy inkább a vigasztaló sötétség mellett döntött. Charlie egyre inkább így szerette, gyakran a félhomályban vetkőzött le, nem szívesen hívta fel a figyelmet a szülés utáni alakjára, amely valamikor feszes és karcsú volt, most viszont löttyedtnek és csúnyának érezte. Ezt eleinte azért csinálta, hogy elrejtse az alakját állandó partnere, Steve elől, de most már ugyanannyira önmagáért is, habár ettől egy jottányit sem érezte magát jobban.

A bort szopogatva leült az ágyra, és a zsebéből elővette a telefont. Végiggörgette a legutóbbi hívásokat, aztán pillanatnyi habozás után megnyomta a HÍVÁS gombot. Rögtön érezte, hogy görcs áll a gyomrába. Tudta, hogy butaság, amit csinál, egy kicsit talán őrültség is, de beszélni akart vele, hogy a bársonyos, gyengéd hangja megnyugtassa. De unalmas kiszámíthatósággal a hangposta jelentkezett be.

„Szia, itt Steve. Hagyj üzenetet!”

Charlie letette, és az ágyra hajította a telefont. Újabb egyedül töltött éjszaka, újabb találgatás, hogy hol lehet. Valahányszor rákérdezett, a férfi mindig a munkára fogta, mondván, hogy sokáig feltartották a karosszériaműhelyben, de honnan ez a sok munka, az autójavítások hirtelen jött rohama? Mi olyan sürgető, hogy éjszakáról éjszakára távol kell lennie otthonról? Ez feldühítette, sértődötté tette Charlie-t. De leginkább megijesztette. Hamarosan évfordulójuk lesz – aminek Steve normális körülmények között nagy feneket kerített –, idén viszont szinte egy szót sem szólt róla. Mintha már nem is érdekelné, mintha már nem is törődne vele.

Charlie felállt, az ablakhoz ment, és elráncigálta a függönyt. A szél közben alábbhagyott, a sötétbe borult utca élettelen és hideg volt, mintha beledermedt volna az időbe. Valami tevékenységre vágyott, ami eltereli a figyelmét – egy összeölelkezve tovasiető párra, az elemekkel dacoló kutyasétáltatóra, vagy akár a hazafelé spurizó Steve-re –, de nem volt semmi, egyáltalán semmi mozgás. Charlie érezte, hogy valami érzelemhullám készül kitörni belőle, pánikba burkolt aggodalom, de megpróbálta visszaszorítani. Nem szabad paranoiásnak lennie, nem engedheti, hogy magával ragadja a nyugtalanság. Inkább szedje össze magát, csináljon valamit, aminek van látszatja – rengeteg a bepótolni való esettanulmány, és számos házimunka is elmaradt –, de a legjobb szándéka ellenére is azon kapta magát, hogy képtelen megmozdulni. Torkon ragadta a biztonság hiánya, a félelem, és bár tudta, hogy csak kínozza magát, szobormerev maradt, és bámult kifelé az éjszakába, beleveszve a sötétségbe.

5. FEJEZET

Megállt a küszöbön, és visszanézett a szobába. Martha White élettelen teste az ágyon hevert, elrejtőzve a félhomályban. Messziről azt hinné az ember, hogy szundikál, nem is létezik a világ számára. A falra fröccsent vér azonban, amely lassan kúszva már megindult a föld felé, obszcén karmazsinnal kenve össze a tapétát, meghazudtolta ezt a fantáziaképet.

Az ajtó melletti széken női kardigán lógott, és ahogy ott állt, beletörölte a balta pengéjét, és elbűvölten nézte, ahogy a gyapjú magába szívja a ragacsos nedvet. Miután a penge tiszta lett, elégedetten megfordult, és elindult a folyosón. A tömött, süppedős szőnyeg vastag bolyhai elnyelték léptei zaját, ő mégis úgy hallotta, mintha minden egyes lépése egy-egy kalapácsütés lenne, amely a bűntettére lármázza fel a világot. Az agya lüktetett, a szíve zakatolt. Most, hogy a gaztettet elvégezte, már csak el akart tűnni innen a fenébe.

A lépcsősor felé igyekezett, ám eközben fülsiketítő kiáltás harsant. Olyan hirtelen hangzott fel, olyan váratlanul, hogy a vér is meghűlt az ereiben, mielőtt megpördült, hogy szembenézzen a vádlójával. De a folyosón senki sem volt, senki a bűntette helyszínének közelében, és ekkor meglepetésére rájött, hogy a lárma a lépcsőfordulóval szemközti hálószobából jön. Első reakciója az volt, hogy sarkon fordul, és elrohan, de olyan átható volt a hang, hogy inkább belökte az ajtót, és eltökélten berontott, hogy szembesüljön a vádlójával.

Eközben ráébredt, hogy mennyire zavaros lett a gondolkodása. Egy körbe-körbe pörgő kiságyforgó halvány fénye egy torkaszakadtából bömbölő lánycsecsemőt világított meg. A betolakodó sietve a kiságyhoz lépett, és lenézett a boldogtalan babára. Nem is tudta, mire számított, de a hirtelen megjelenése csak még inkább fölhergelte a kicsit, rémülten fújta fel az arcát. Sírásának puszta ereje, a bömbölés vad hangorkánja megdöbbentette. Lehet az, hogy tudja? Hogy valamiképpen megérezte az anyja halálát, és eltökélte, hogy riadót fúj, világgá kürtöli a megbotránkozását abban a reményben, hogy a jótündérek majd rászállnak a gyilkosára? Nyilván nem lehet semmilyen más magyarázat a baba parányi tüdejéből kiszakadó emberfeletti decibelekre. Vajon most vádolja őt? Megszégyeníti?

El kell őt hallgattatnia. Még a paranoiáját félretéve is lehetséges, hogy a kitartó sírása riasztani fogja a járókelőket, vagy felkelti a szomszédok érdeklődését. Miközben ezt végiggondolta, odakintről zajt hallott. Valaki a kertkaput nyitja? Jön körülnézni? A csecsemő felé fordult, és tudta, hogy el kell őt némítania, hogy innen nem lóghat meg, ha a baba ilyen kitartóan lármázik. Megmarkolta a balta nyelét, és a lánycsecsemőt bámulva gondolatban ráparancsolt, hogy fejezze be a sírást, de a kis pofikája céklavörös volt a vigasztalhatatlan kétségbeeséstől. Ez nem fogja abbahagyni… hacsak ő abba nem hagyatja vele.

Ez egyetlen percig sem állt szándékában, ő ártatlan ebben az egészben, de hirtelenjében úgy érezte, nincs más választása, mintha az élet, a sors, a karma terelné őt e felé a gyászos tett felé. Lassan fölemelte a baltát, és kényszerítette magát, hogy szedje össze a bátorságát. A csuparánc arctól elfordulva visszafelé kezdett számolni háromtól.

Három, kettő, egy…

Egy káromkodást megeresztve lesújtott a baltával.

Ám eközben azon kapta magát, hogy a levegőben megállítja a pengét. Valami felkeltette a figyelmét. És ekkor önkéntelenül kitört belőle a nevetés, a hosszan gurgulázó nevetés. Olyan nyilvánvaló, olyan rohadtul nyilvánvaló – eddig miért nem jutott eszébe? A baba nyálas szája mellett, félig-meddig a pufók arca alá bújva ott hevert egy cumi. Egy élénksárga cumi. Ez után sóvárgott hát, ez okozta hirtelen támadt kétségbeesését.

A baltát leeresztve fogta a cumit, és finoman a baba szájába dugta. A bömbölés azon nyomban abbamaradt, és ami még érdekesebb, a kislány pillanatok alatt már aludt is, feledve nyomorúságát. Béke honolt, csak a pörgő kiságyforgó halk muzsikája törte meg a csöndet.

A betolakodó meghökkenten, de megkönnyebbülve fordult sarkon, és az öntudatlan kislányt az álmai közt hagyva kisietett a szobából.

6. FEJEZET

Helen sebesen haladt fölfelé a néma lépcsőházban, pillantása a sötét sarkokat, a félhomályos ajtónyílásokat kutatta. De a célegyenes ma nem tartogatott veszélyeket – egyszál maga volt.

A legfelső lépcsőfordulóhoz érve a lakása bejárati ajtajához sietett. Fürgén becsúsztatta a kulcsot a fenti zárba, majd az alsóba is, és ezután következett a biztonsági zár. Pillanatokon belül odabent volt, és bereteszelte maga mögött az acélajtót. Ekkor beindult a rutin, és gumibottal a kezében óvatosan szobáról szobára járt, amíg meg nem bizonyosodott róla, hogy nem leselkedik rá betolakodó. Helen elfáradt, alig állt a lábán, és egyik fele kísértésbe esett, hogy levesse magát az ágyra, és elájuljon, de a félelem tovább hajszolta. A hálószobából kilépve visszament a konyhába, és felcsapta a laptopját, hogy végigpörgesse a biztonsági kamerái felvételeit. Az ajtó fölötti kamera nem sok mindent mutatott, csak a szomszédja kirándult a Tesco Metróba, a lakáson belüliek pedig még annyit sem. Az otthona biztonságos.

– Ma éjszaka a hőmérséklet fagyos három fok lesz, amit a szél miatt jelentősen hidegebbnek fogunk érezni…

Helen esténként szerette, ha szól a rádió, és a hangja áthatol a lakása mindent elnyelő némaságán, és miközben folytatódott az időjárás-előrejelzés, átment a nappaliba, és ledobta magát a kanapéra. Levetette a bakancsát és a zokniját, majd a feje hátrahanyatlott a puha szövetre, és lehunyta a szemét. Az esti meló képei töltötték ki a gondolatait – a tiltakozó hajóskapitány meg a legénység, az agresszív házkutató csapat, a fardeszka alatti titkos rekeszben talált hatalmas kokainfogás –, de elhessegette őket. Muszáj megszöknie a kötelezettségei, a mindennapi élete elől, hogy valami olyasmit tegyen magáévá, ami rajta kívül áll, valamit, ami evilági, hétköznapi és biztonságos.

– Tehát ha valaki holnap kimozdulni készül, én a helyében előásnék egy kalapot meg egy pár kesztyűt, és ha van egy szép gyapjúsálam, azt is magamra kapnám…

A riporter hangjának enyhe hampshire-i lejtése csak még tovább fokozta a kép meghittségét, és Helen legszívesebben beleveszett volna a téli mókák fantáziavilágába, de az agya nem hagyta nyugton, feltett szándéka lévén, hogy a szokásos nyomasztó szóasszociációs játékot játssza. A sál említésére Helennek nyakak jutottak az eszébe, és egyszeriben már Alex Blythe felé kalandoztak a gondolatai, ahogy ott áll a lakásában, a hálószobájában, és lassan kiszorítja a szuszt szerencsétlen kedvencéből. Blythe búcsúajándékként otthagyta az ágyán a spánieljét, miközben felhívta őt, hogy még utoljára irtózatosan megfenyegesse. A vérfagyasztó üzenetnek már maga a hordereje is épp eléggé szörnyű volt, de Helent mélyen lesújtotta a tudat, hogy miközben átadta, a férfi az ő otthonában tartózkodott. Ott járt, leült az ágyára, higgadtan és összeszedetten, önnön mindenhatóságától elbűvölten.

Blythe-ot azóta sem látta senki – több mint öt hónapja egyetlen árva észlelés sem történt –, a jelenléte viszont ott maradt. Helen azóta megerősítette a lakás védelmét, csúcsminőségű biztonsági berendezéseket szereltetett fel, de ettől sem érezte jobban magát. Vendettát hirdettek, és Helen biztosra vette, hogy a pszichiáter be is fogja váltani, személyesen vagy megbízott révén. Ez az oka annak, hogy amikor éjjel otthon van, biztonságosan elzárva a sötét és veszélyes külvilágtól, Helen akkor sem tud pihenni. Hiába az elszigeteltség, a magány, mostanában sosincs igazán egyedül, Alex Blythe szelleme mindig ott ül a vállán.

7. FEJEZET

Becsúsztatta a kulcsot a zárba, és finoman elfordította. Az ajtó egy halk sóhajjal engedett, mire ő besietett, alig várta már, hogy megszabaduljon a hidegtől. Drága és hatékony futószerelése volt, felfogta a testmozgása által termelt hőt, de ma este hideg, csípős szél fújt.

Az ajtót becsukva Greg White lerúgta magáról az edzőcsukáját. Még vizes volt, és tudta, hogy kihúzza a gyufát, ha az előszobában szanaszét hagyja a nedves lábnyomait. A lábára tapadó zoknit levetve a legközelebbi radiátorra terítette, és lábujjhegyen bement a konyhába. A lámpák nem égtek, és úgy is hagyta őket, nem akarta zavarni szendergő családját. Újonnan berendezett konyhájuk azonban így is látható volt, a tetőablakokon át beszűrődött a holdfény, kvarcot, acélt és tölgyfát megvilágítva. Greg tudta, hogy élettelen dolgokra vágyni szánalmas dolog, de azért a konyhájuknak a látogatók elkápráztatására szánt látványa kivétel nélkül mindig izgalomba hozta.

Miért is ne, haver? Kiérdemelted, gondolta magában örömmel, miközben a hűtőhöz lépett, és kinyitotta az ajtaját.

Odabent egy behűtött üveg víz várta, ki is kapta, és töltött magának egy nagy pohárral. Egy korty, kettő, három, addig nyeldekelte a jéghideg nedűt, amíg már nem bírta tovább visszatartani a levegőt, akkor leengedte a poharat, és helyette a levegőből kortyintott. Ma éjjel jobban érzi magát, mint bármikor – csupa energia, adrenalin, életerő. Miért nem csinálja ezt gyakrabban? Micsoda üdítő alternatívája a meló szigorának és a bűbájos, de akaratos kisbabájuk végeérhetetlen igényeinek. Az üveget visszatette a hűtőbe, és keresztülosont a kövezett padlón, már alig várta, hogy odafent lehessen. Martha egy ideje nem jól alszik, ma reggel is erre panaszkodott, minél hamarabb ágyba kerül Greg, annál jobb. Kísértésbe esett, hogy fölmenjen a legfelső szintre, és a vendégszobát vegye igénybe, de tudta, hogy Martha ezt nem venné jó néven. Bármilyen fáradtak voltak is, bármennyire is bedarálta őket a szülői lét, a külön ágy szóba sem jöhetett. Marthát a szülei zátonyra futott házassága nagyon érzékennyé tette ezen a téren.

A lépcsőn felérve Greg sietve megindult a hálószoba felé, és csak annyi időre állt meg, hogy bekukkantson Bailey hálószobájába. Megkönnyebbülésére a baba édesdeden aludt, elégedetten szopogatta a cumiját. Greg tudta, hogy az embereknek eltérő véleményük van a cuclik használatáról, de az ő életükön sokat javított. Akárki találta is fel, lovagi címet érdemel, azokkal az eszes emberekkel egyetemben, akik a pólyát és a Calpolt kitalálták.

Visszahúzódott, és amilyen halkan csak tudott, lábujjhegyen ment tovább a hálószoba felé. A küszöbön habozott, kíváncsi lett volna rá, hogy alszik-e Martha, vagy sem. Hébe-hóba kidőlt, ha viszont nem sikerült neki, akkor gyakran úgy talált rá, hogy hánykolódott meg forgolódott a sötétben, és néha velős megjegyzést tett a kései hazatértére. Szerencsére minden csöndesnek tűnt odabent, Martha mozdulatlan alakja éppen csak, hogy látszott a félhomályban, így aztán Greg a kilincset óvatosan lenyomva beosont, és finoman becsukta maga után az ajtót.

MÁSODIK NAP

8. FEJEZET

Japhet Wilson nyomozó egyik lábáról a másikra szökdécselt, és vádló pillantásokat vetett White-ék bejárati ajtajára, amelyet most sárga-fekete rendőrségi szalaggal dekoráltak ki. Még csak egy hete dolgozott az új állásában a Southampton Centralnál, és bár tudta, hogy majd embert próbáló helyzetekkel kell szembenéznie, erre nem számított.

A rendőrségi diszpécser valamivel éjfél előtt fogadta a hívást. Egy férj fejvesztve rimánkodott segítségért, próbálta szavakba foglalni a borzasztó látványt, amelyre épp az imént bukkant.

– A feleségem… meg… megtámadták… Minden csupa vér, istenem… Jöjjenek gyorsan. Kérem, jöjjenek már…

Japhet örült, hogy pályafutása során még sosem kezelte a telefonokat – ezek az emberek hogy tudnak nyugodtak, összeszedettek és szenvtelenek maradni, amikor ilyen nyomorúsággal találkoznak? –, de talán még ez is jobb, mint amikor a gyászos valósággal kell foglalkozni. Mire megérkezett, az egyenruhások már biztosították a St Denysben lévő házat, jó előre figyelmeztetve őt, hogy mire fog rátalálni, de annak a szegény asszonynak a látványától így is elakadt a lélegzete.

Japhet hányingerrel küszködve előcibált a zsebéből egy pakli cigarettát. Még mindig, már órák óta ő volt a helyszínen a rangidős tiszt, a rohadt ház fölött végignézte a betegesen szürke hajnalhasadást, de talán suttyomban egy bagó még belefér, mielőtt megjön a főnök. Ám ahogy a cigarettát az ajkához emelte, hirtelen az epe keserű íze tolult fel a torkán. Majd később elszívja, amikor már újra normálisan érzi magát. Akármikor lesz is.

Nemsokára véget ér a szolgálata, az anyjának azt mondta, hogy utána majd felhívja, de az ráér. Ma senki sem fog bélyegezni a munkaidő végeztével. És ha végül mégiscsak beszél vele, ugyan milyen hírekkel fog szolgálni az otthoniaknak Walthamstow-ban? Arról szó sem lehet, hogy részletesen beszámoljon neki erről az incidensről – betegre aggódná magát abban a meggyőződésben, hogy Southampton a gyilkosságok és az elfajzottság melegágya –, de úgyis tudná, hogy valami baja van, úgyhogy muszáj lesz valamivel megetetni. A kérdés az, hogy mivel.

Még mindig ezen rágódott, amikor meghallotta, hogy egy moci csikorogva megáll. Anélkül, hogy felnézett volna, ösztönösen kihúzta magát, és Grace detektívfelügyelő felé fordult. Miatta lépett be a Kiemelt Ügyek Csapatába, lenyűgözte a bátorsága, a vezetői képessége és a dinamizmusa. Már rántotta is le a fejéről a sisakot, és hírekre éhesen feléje tartott.

– Mink van? – kérdezte egyenesen a tárgyra térve.

– Fehér nő, harminckét éves. Martha White, Greg White felesége és a hat hónapos Bailey anyja.

Helen Grace nem szólt semmit, komor arcot vágott.

– Úgy véljük, valamikor tegnap este hét után gyilkolták meg. A férj talált rá közvetlenül éjfél előtt.

– És a gyerek?

– Ő jól van, bár úgy véljük, a házban volt, amikor az incidens történt.

– Jézusmária…

Wilson bólogatott; ő is pontosan így reagált, amikor megtudta, hogy a baba hajszál híján megúszta.

– Eddig ki járt odabent?

– Csak egyenruhások. Kijelöltek egy megközelítési útvonalat, a fontosabb területeket szalaggal elkerítették. Ja, és Jim Grieves odabent van. Most épp a hálószobában.

Grace bólintott, és megfordult, hogy induljon, aztán megtorpant, és visszafordult a legfrissebb regrutájához.

– Akar velem jönni? Esetleg tanulhatna valamit.

– Jobb, ha itt maradok, asszonyom. Volt már egy pár bámészkodónk. Nem szeretném, ha beszennyeznék a helyszínt…

Mintha egy mosoly árnyéka suhant volna át Grace arcán, majd így válaszolt:

– Igaza is van.

Otthagyta a rendőrt, és óvatosan a bejárati ajtó felé indult. Wilson nézte, ahogy elmegy, és tudta, hogy az ajánlkozása egyetlen pillanatra sem tette őt lóvá. Az arckifejezéséből, a testbeszédéből kiolvasta, miért akar odakint maradni. Japhet mindig is próbált szenvtelen maradni, érzelmektől és félelemtől mentesen tenni a dolgát, ma azonban nem tudta összeszedni magát, ahogy máskor. Nem érezte magát profinak. Nem érezte, hogy nyeregben lenne. Igazság szerint kutyául érezte magát.

9. FEJEZET

Azonnal fejbe kólintotta a némaság. Ahogy a jól felszerelt házba belépett, Helen rögtön észrevette a családi fényképeket, a takarosan egymásra tornyozott babajátékokat, a levélkupacot az előszobaasztalon – egy szemlátomást tevékeny családi otthon, csupa jövés-menés, ma azonban halálos csönd uralkodott, mintha minden jelenlévő visszatartaná a lélegzetét.

Visszatartaná, de mire föl? Mert készülődik valami? Hát, valami máris megtörtént, valami váratlan és döbbenetes. Helen eddig csak vázlatosan ismerte a tényállást, de Wilson nyomozó zavarodott arckifejezéséből megállapíthatta, hogy egy horrorshow-ba fog belépni. Arra fel volt készülve, az évek során számtalan mészárlás helyszínén járt már, nem, ma a ház élettelensége kezdte ki az idegeit. Az a fajta komor némaság, amelyet rendszerint a temetésekre tartogatnak.

Helen szigorúan a megközelítési útvonalhoz tartva magát felbaktatott az első emeletre. A lépcsőfordulóban ismerős arc, Frank Cottesloe közrendőr állt őrt, és ahogy Helen közelebb ért, a folyosó túlsó végén lévő egyik ajtó felé biccentett.

– Odabent találja vigyori pofát…

Helen viszonozta a biccentést, és elsietett a férfi mellett. Szeretett volna már túllenni rajta, kideríteni a rideg tényeket, és megkezdeni a nyomozást ebben a hajmeresztő bűntényben. De azért egy pillanatra így is lelassított, ahogy a jobbján lévő ajtó mellett elhaladt, és bekukucskált, hogy lássa a tágas gyerekszobát. Kis időre visszakerült a saját gyerekkorába – az egész lakásuk belefért volna ennek a kisgyermeknek a szobájába –, aztán visszazökkent a jelenbe, ahol az üres gyerekszoba kísérteties atmoszférája mélységesen elszomorította. Micsoda rémes életkezdés a szegény gyermek számára.

Helen megemberelte magát, és ment tovább, majd a folyosó végére érve óvatosan benyitott a hálószobába. Ahogy belépett, a Southampton Central főpatológusának termetes alakját a hitvesi ágy fölé görnyedve, valaminek a tüzetes vizsgálatában elmerülve találta. Alatta a véráztatta matracon egy fiatalasszony brutálisan meggyötört teste hevert. Ahogy ott feküdt hason az ágyon, Helen nem is tudta volna megmondani, miként fest – hogy milyen a bőre vagy az arca színe, az arckifejezése –, a koponyája belsejét viszont tisztán látta. A fejét hátul annyira széthasították, hogy láthatóvá vált az agyvelő az inakkal és az izmokkal együtt, és mintha további mély vágások is tátongtak volna a háta felső részén és a vállán. Fölötte a tapétán, a nő családját ábrázoló portré vásznán alvadt vércsíkok tanúskodtak a támadás féktelenségéről.

– Nem, nekem sincs nagy véleményem a lakberendezői ízlésükről.

A patológus fölegyenesedett, a hangja csontszáraz volt.

– Jim…

Helen szelíden dorgálta, de a férfi így is leintette, öreg volt már ahhoz, hogy eltűrje a kritikát.

– Amint azt már te is tapasztalhattad, ez egy rendkívül erőszakos támadás volt – folytatta zavartalanul Grieves. – Az áldozat szájába rongyot tömtek, a kezét rugalmas zsineggel összekötözték, majd egy pengével ellátott eszközzel négyszer lesújtottak rá. Kerti szerszám is lehetett, de én azt mondanám, hogy valószínűleg egy kisebb balta vagy valamilyen szekerce volt.

Helennek megvonaglott az arca.

– Már az első csapás súlyos sérülést okozott, egyenesen a feje hátsó részére mérték, amitől betört a koponyája. Szinte azonnal beállt a halál, ezért sejtésem szerint az ezt követő csapások… egy a jobb vállra, kettő a hát felső részére… alighanem csak az adrenalin következményei voltak, vagy valaki élvezte a dolgot.

Furcsának tűnt ilyen módon leírni ezt a gonosz támadást, Helen mégis annyiban hagyta.

– A falon lévő fröccsenések mintázata megfelel a csapásoknak, tehát nem szándékosan kenték oda a vért. A tettes csak jött és ment, brutális volt, de hatékony.

– Tehát nincs más említésre méltó sérülés? Nincs jele szexuális erőszaknak? Vagy kínzásnak?

– Semmi nyilvánvaló. És védekezésre utaló sérülések sincsenek se a kezén, se a karján, úgyhogy biztonsággal elmondható, hogy már a támadás előtt semlegesítették.

A gondolattól Helen ereiben meghűlt a vér – a támadója alvás közben lepte meg Marthát?

– Ezzel együtt – folytatta Grieves –, a gyűrűsujján lévő nyomok arra utalnak, hogy a gyűrűit nemrégen húzták le róla, ami az indítékot illetően esetleg némi fogódzóval szolgálhat.

Helen tekintete már a szoba többi részét pásztázta, pillantása az üres ékszeres dobozra szegeződött, amely a feldúlt öltözőasztalon hevert felborítva. Martha támadója vajon a sötétben kutakodott szajré után, és közben felborogatta a parfümös üvegeket meg az emléktárgyakat? Ha pedig így volt, vajon megérte? Megér ennyit bármilyen mértékű anyagi nyereség is?

– Én a te helyedben körbecserkészném a fészert, beszélnék a férjjel, megnézném, nem hiányzik-e valamilyen szerszám, és hogy a rugalmas zsineg az övék volt-e. Esetleg segítene megállapítani, hogy ötletszerű vagy profi volt-e a támadás…

Helen komolyan azt remélte, hogy az előbbiről van szó, de ezt egyelőre még nem lehetett tudni.

– Valami jele a támadónak? Hajszálak, szövetszálak?

– Eddig semmi – felelte Grieves. – Nem látok karmolást az áldozat szája körül, ahová a rongyot tömték, a rugalmas zsineg meg patyolattisztának tűnik. Azt is látni fogod majd, hogy a gyilkosnak jutott rá ideje, hogy a pengét a nő kardigánjába törölje pont ott, ahol most állsz…

Helen ellépett a szék mellől, és ekkor vette észre a matt barnásvörös foltot a fehér gyapjúkardigánon.

– …ami arra utal, hogy mindvégig az eszénél volt, a mértéktelen erőszakosság ellenére is megfontoltan és precízen cselekedett – fűzte hozzá Helen, lekerekítve Grives gondolatát.

Ezúttal Grivesen volt a sor, hogy bólogasson, miközben így válaszolt:

– Brutális és magabiztos. Ezt a két jelzőt együtt általában nem szívesen veszi az ember.

Miközben a férfi ezt mondta, Helen tekintetét az ágy fölött lévő, vérrel összefröcskölt portré vonzotta magához. Műtermi felvétel volt Martha White-ról és a férjéről, amint törökülésben ülnek a padlón, kettejük között a kisbabájukkal. A szülők ragyognak, mámorosak az új jövevény feletti örömtől, és mintha még Bailey baba is mosolyogna, fogatlan ínyét kimutatva, miközben az anyja keze megtámasztja, és a csecsemő a kamerába hunyorog. Helenbe újra élesen beléhasított a szomorúság a kislány miatt, aki még egyéves sincs, de már soha többé nem fogja újra érezni azt a támogatást, azt a szeretetet. Helen tudta, hogy ezek a fényképek gyakorta mesterkéltek, és az is lehet, hogy sötét titkok lappangtak ennek a boldog triónak az életében, mégsem lehet nem leolvasni az arcukról a szeretetet, az izgatottságot és az optimizmust, ami egy olyan családról tanúskodik, amely élt, szeretett, majd erőszakosan szétszakították.

10. FEJEZET

Valami zajt hallott, amire ábrándozásából kizökkenve felnézett. Greg White a gondolataiban volt elmerülve – sivár, borzasztó gondolatokban –, amíg Bailey nyikkanása hirtelen észhez nem térítette. Szédülten, zavarodottan fordult oda, és kiderült, hogy egy izgatott sikkantás zavarta meg. A kislánya jól érezte magát.

A borzalmas éjszakai eseményekre való tekintettel ez lehetetlenségnek tűnt, mégsem lehetett letagadni. Feltámaszkodott a szőnyegen, és a tévét bámulva JoJo és GranGran bohóckodásán kacagott gurgulázva. Egyszerre volt rendkívül megindító – látni, hogy igenis még mindig lehetséges örülni – és mélységesen megrázó. Greget mélyen megsebezte az ellentmondás, a felismerés, hogy Bailey-nek fogalma sincs a családját ért katasztrófáról, az elszenvedett keserves veszteségről. Idővel, amikor már képes lesz megérteni, el kell majd mondania neki, hogy mi történt, de most még beteggé tette a gondolat. Ugyan milyen szavakat találhatna egy ilyen borzalom kifejezésére? Hogyan is magyarázhatna el neki olyasmit, amit ő sem érez valóságosnak?

Sokkos állapotba került, ezt tudta, még mindig nem igazán dolgozta fel a történteket. Miután tanúvallomást tett a rendőrségen, a szülei házába menekült Shirley-be, és a karjaikba omlott, miközben Bailey önfeledten szundikált az autósülésében. Mindkettejüknek hosszú utat kell még megtenniük – neki a sokkos tompultságtól a haragig és a bánatig, majd végül talán az elfogadásig, a lányának pedig a boldogságtól a veszteség érzéséig. Lassú és fájdalmas folyamat lesz, és mindkettőjük számára zavarba ejtő. Ugyanis a tények teljes ismeretében ő nem tudta értelmezni Martha irtózatos halálát, és Bailey is hasonlóan tanácstalan lesz. A kislány még évekig nem lesz képes szavakba foglalni az érzéseit, de az nem vitás, hogy ezen idő alatt is hiányozni fog neki az anyja jelenléte. Hogy vágyni fog az érintésére, a csókjaira és a gyengédségére. Vajon mit fog kezdeni az anyukája hirtelen hiányával? Sírni fog? Tiltakozni? Vagy egyszerűen tovább lép, és az apja vagy a nagyszülei karjai közt keres vigasztalást, akik mindig is bolondultak érte, és akik most még inkább jelen lesznek az életében?

Hirtelen az jutott Greg eszébe, hogy Bailey talán nem is fog emlékezni Marthára. Nyilván mutat majd neki fényképeket róla, és minden tőle telhetőt megtesz, hogy életben tartsa az emlékét, de Bailey vajon igazán fog emlékezni az illatára, az érintésére, a jelenlétére? Szörnyű volt arra gondolni, hogy talán majd egyszerűen… elfelejti.

Ő ellenben sohasem fogja elfelejteni. Amint belépett a szobába, megérezte, hogy valami nem stimmel, mielőtt még felkapcsolta volna az éjjeliszekrényen lévő lámpát, és feltűnt volna annak a mészárlásnak a látványa. Először hátratántorodott, és rongybabaként odakint landolt a lépcsőfordulóban, képtelen volt ránézni a véráztatta lepedőre, a kegyetlenül meggyötört testre az ágyon. Az ő ágyukon, a hitvesi ágyon, ahol annyit nevettek, sírtak, veszekedtek, csókolóztak és szeretkeztek. Ahol a kislányuk megfogant. Az volt a házasságuk, a családjuk olvasztótégelye, rengeteg öröm, boldogság és érzelem forrása, és a végén mégis a végromlásuk színhelyének bizonyult, az erőszak, a borzalom és a fájdalom helyének. Elszaladt onnan, amilyen gyorsan a lába bírta, hogy a karjába vegye a kislányukat, és a telefonhoz rohanjon, de közben tudta, hogy az elhagyatottság képe örökre vele marad majd, véres részleteivel együtt az agyába égett.

Sosem fog tőle megszabadulni, éber gondolataiban és rémálmaiban még évekig fog kísérteni. Mindene megvolt – csinos feleség, gyönyörű kislány, nagy ház, sikeres üzlet –, de ez most már mind értéktelen, beszennyezte egy másik ember gonoszsága. Sosem látja újra az ő bűbájos Martháját, már sosem fogja felvillanyozni, hogy ilyen csodálatos nő van az életében, és soha többé be nem teszi a lábát abba a házba, amely valamikor a szeme fénye volt.

11. FEJEZET

– A férj szerint a bejárati ajtó belülről volt bezárva. Szóval úgy tűnik, hogy az emberünk hátulról jutott be, asszonyom…

Helen megköszönte Cottesloe közrendőrnek, és lement a lépcsőn. Az időzítése tökéletes volt, mivel ahogy az előszobába ért, ismerős arc bukkant fel, és tulajdonosa óvatosan belépett a házba, miközben zsebre tette a rendőrigazolványát.

– Reggelt, Charlie.

Régi barátnője ijedten nézett föl, majd nagy nehezen villantott egy félmosolyt.

– Ez ronda lesz, szóval ha épp most reggeliztél, én várnék egy percet – folytatta Helen. – Jim Grieves nemsokára végez, utána a tiéd az egész…

Helen szavai mintha még inkább lehangolták volna Charlie-t, akitől csak egy rezignált vállrándítás telt. Helen helyettese ma reggel fáradtnak tűnt, sehol sem volt a szokásos sziporkázása.

– Ha készen állsz rá, hogy körülnézz odafent – fűzte hozzá fürgén Helen –, én szeretném megnézni a behatolás helyét.

– Persze – felelte Charlie, miközben gumikesztyűt húzott, és elindult a lépcső felé.

Helen kíváncsian nézte, ahogy elmegy, aztán megfordult, és a kijelölt utat követve a konyhán át a mosókonyha felé indult. Egyértelmű, hogy valami van a bajtársával – Charlie az utóbbi időben távolságtartó és szótlan –, de akármi is az, ráér. Helennek most dolga van.

A kis mosókonyha üres volt, a fényképész már járt itt, és végzett, Helen pedig ráérősen szemügyre vette a környezetet. Modern, jól felszerelt hely volt mosó-szárító géppel, politúrozott tárolószekrényekkel, a mennyezetről pedig egy régimódi fregoli csüngött. A faléceken fürtökben lógtak a tiszta ruhák – bugyik, zoknik, pólók és egy rakás élénk színű rugdalózó –, ám Helen elfordult tőlük, nem akarta, hogy az érzelmek elvonják a figyelmét a rá váró munkáról.

A kövezett padlón átvágva megállt az ajtónál, amely egy keskeny oldalsó átjáróra nyílt. Modern stílusú ajtó volt, hatalmas edzettüveg tábla ízléses alumíniumkeretben. Belülről közvetlenül az ajtó előtt egy lábtörlő hevert, rajta a zárszerkezet, feltörve és haszontalanul. Helen máris spekulálni kezdett – a ház az utca végén áll, ami azt jelenti, hogy az oldalsó átjáróban közlekedő behatolót semelyik másik házból nem láthatták. Az ajtó üvegtáblás, ergo a behatoló tisztán beláthatott, és meggyőződhetett róla, hogy tiszta a levegő, a tömör lábtörlő pedig elnyelte a leeső zár hangját. Most már csak az a kérdés, hogy miként távolították el.

Helen az oldalsó átjáróba kilépve visszafordult, hogy szemügyre vegye az ajtókeretet. És már meg is kapta a választ. Valami nagy és lapos tárgyat – talán egy balta pengéjét? – erőltettek az ajtó széle és az ajtókeret közé, közvetlenül a zár fölött, majd ide-oda mozgatták úgy, hogy minden mozdulattal tovább nőtt a nyomás, és addig feszegették a keretet, amíg végül valaminek muszáj volt engednie. Ez a valami pedig a zár volt, amely készségesen le is pottyant a padlóra. Vajon mennyi időbe telt bejutnia a behatolónak? Két percbe? Annyiba sem?

Tovább haladva Helen az oldalsó bejáraton izgatottan vett észre egy biztonsági kamerát, amely egyenesen az ajtónyílásra nézett. Modernnek és működőképesnek látszott, kis piros lámpa világított a masina elején. Helen egy röpke pillanatra jókedvre derült, ám ahogy közelebb lépett, észrevette, hogy a lencsét fekete festékkel lefújták.

Magában szentségelve ment tovább a kertbe. Nagy, ápolt térség volt, a hatalmas pázsit mentén kövekből rakott ösvény futott hátrafelé. A ház hátsó falán nagy biztonsági lámpa függött, érzékelője árgus szemekkel figyelte a gyepet és a virágszegélyeket. Alatta azonban egy lazán tekergő vezeték újabb bizonyítékul szolgált a behatoló óvatosságára. Ha a ház felé tartva rá is világított, gondoskodott róla, hogy visszafelé már ne tegye.

Helen az egyre növekvő aggodalmát elnyomva fürgén végiglépdelt az ösvényen, sérült lombokra utaló jeleket vagy a talajon hagyott lábnyomokat keresve. Miután semmit sem talált, egykettőre a fészernél volt. Ha a behatoló ötletszerűen cselekedett, lehetséges, hogy innen lopta el a fegyverét, de a lakat stabilan a helyén, az ablakok bezárva, ami újabb bizonyítéka annak, hogy Martha támadója felkészülten érkezett.

Tovább nyomulva Helen a hátsó kapunál találta magát, amelyet most két egyenruhás rendőr őrzött. Mögötte a hátsó bejáró egészen az utca végéig tartott. Kétségtelen, hogy ez a lakók számára kényelmes, ugyanakkor viszont biztonsági szempontból kész rémálom, mivel bárkinek akadálytalan hozzáférést biztosít ezeknek a felső kategóriás ingatlanoknak a hátsó kapujához. Helen lehajolt, és meg sem lepődött, amikor azt látta, hogy a kaput felfeszítették, a törött lakat ott hevert alatta a földön.

Helen otthagyta a kaput, és visszaindult a házba. Lassacskán kibontakozott Martha White meggyilkolásának narratívája, és a fészer felé közelítve még valamit észrevett Helen, a birtokháborítás és erőszak sötét sztorijának egy újabb apró részletét. A kerti ösvényt egy hatalmas bokor határolta, és más irányból közelítve Helen észrevette, hogy az alsóbb ágak némelyike nemrégiben letört, és az elpattant ágak belseje még mindig fehéren virít. Négykézlábra ereszkedve egy részleges lábnyomot tudott kivenni, amely a nedves földbe nyomódott, és még mindig látszott benne az esővíz.

Helen belsőleg megborzongott, mert pontosan tudta, hogy ez mit jelent. Martha támadója, miután bejutott a kertbe, ehhez a bokorhoz sietett, és talán ennek a fedezékéből figyelte meg a házat. Sötétbe burkolózva itt elidőzött, az agya lüktetett az erőszaktól, és a csöndes kertvárosi rezidenciára feltekintve figyelt, és várta a pillanatot, amikor lesújthat.

12. FEJEZET

– Icipici szememmel látok valamit, ami „R”-rel kezdődik…

Emilia Garanita nem tudott elnyomni egy mosolyt, ahogy a megfigyelőpontjáról lenézett Helen Grace-re.

– Reménytelen? Rémes? Röhejes?

Az újságíró kuncogott, elszórakoztatta a saját szójátéka, leplezetlen élvezettel figyelte, ahogy a veterán rendőrtiszt végigballag a kerti ösvényen. Még ilyen messziről is látta, hogy Grace gondterheltnek tűnik.

– Mi nyugtalanít, Helen? Mit találtál?

Emilia testhelyzetet változtatva kedvezőbb szögbe igyekezett helyezkedni, remélve, hogy tisztábban fogja látni Grace arckifejezését. Nem volt egy sétagalopp, a tapasztalt riporter a White-ék telkével szomszédos utcában álló fák egyikének a felsőbb ágain gubbasztott ingatagon, ahonnan tisztes, bár részleges kilátás nyílt a nagy kertre. Emilia tudta, hogy komikusan fog festeni, ha rajtakapják, de nem volt más választása. A szomszédok közölték vele, hogy nem szívesen látják az utcában, és mivel nem akadt más ingatlan, ahonnan a bűntény helyszínére láthatott volna, improvizálnia kellett. Baromi nehéz volt ide feljutni, de miután a felső ágak biztonságába került, ott már elidőzhetett, a fa roppant ágainak árnyékában elrejtőzve.

– Mi folyik itt, Helen? Áruld el Emilia néninek…

Le nem vette a szemét a rendőrtisztről, aki mozdulatlanul állt, és az ösvény szélét meg a virágágyásokat fürkészte. Amióta Joseph Hudson nyomozó őrmester egyszer csak kegyvesztett lett, Emilia elveszítette a bennfentes információk fő forrását, és a Kiemelt Ügyek Csapatába beépült készséges tégla híján alacsonyabb rangú forrásoktól kellett összekaparnia a lehető legtöbb morzsát. Beszervezte az egyik pultos őrmestert, egy Jack Sumner nevű szószátyár új rendőrt, aki szeretett iszogatni, és ő mesélt neki egy súlyos éjszakai incidensről a Belmot Road egyik családi házában, a St Denys városrészben. Ennél többet nem tudott mondani, de Emilia már épp elég régóta utazik ebben ahhoz, hogy egy-két részletet megtippeljen. A bűnügyi helyszínelők, a patológus és a nyomszakértők mind itt vannak teljes létszámban, ami egyértelműen azt jelenti, hogy ez valami komoly bűnügy, feltehetőleg gyilkosság. A ház tulajdonosát, Greg White-ot kora reggel látta elmenni egy babával, a feleségének, Marthának viszont se híre, se hamva. Ő feltehetőleg valahol odabent hever a házban, habár az elhalálozása körülményeit egyelőre még homály fedi. Mivel Greg White-ot nem tartóztatták le, és tekintettel arra, hogy Grace gondosan szemügyre vette a hátsó kaput meg a kerti ösvényt, biztonsággal feltehető, hogy behatoló járt a házban. Egy betörő? Erőszakoló? Dühös rokon? Lapátra tett szerető? Idővel kiderül, de Emilia már alig várta, hogy megtudja.

Kezdett megfájdulni a lába, amelyet tartósan megfeszített, hogy álló helyzetben tartsa magát, így aztán pozíciót váltott. Eközben a bal lába kissé megcsúszott, és meg kellett kapaszkodnia egy közeli ágban, nehogy leessen, de az közben letört. Miután visszanyerte az egyensúlyát, lenézett a kertbe, és meglepetten látta, hogy Helen Grace éppen feléje néz. Szemét a téli napsütés ellen árnyékolva a felügyelő riadtnak tűnt, sőt, ijedtnek, egyértelműen attól rettegett, hogy valaki figyeli. Emilia teljesen moccanatlan maradt, a lélegzetét is visszafojtotta, és néhány pillanat múlva Grace szerencsére elfordult, és folytatta a kert vizsgálatát. Emilia visszatelepedett, és tovább leskelődött, miközben fejben végigpörgette Martha White halálának lehetséges körülményeit, de közben végig rajta tartotta a szemét régi nemezisén. Kapcsolatuk során gyakran Helen Grace kerekedett felül, ma azonban Emilia volt felszálló ágban, ahogy a kakasülőjéről észrevétlenül, minden gyanú felett állva, teljesen nyeregben érezve magát figyelte a bajba jutott rendőrt.

13. FEJEZET

Charlie az üres kiságy fölött álldogált, és próbálta lecsillapítani a légzését. Attól a perctől fogva nyugtalankodott, hogy ma reggel felébredt, és az sem tett jót a lelkiállapotának, hogy itt állt az anyátlanul maradt csecsemő szobájában. A rácsot markolva lehunyta a szemét, és módszeresen be- és kilélegezve próbálta összekaparni a profizmus valamiféle látszatát.

– Gyerünk, Charlie, ne ess szét…

Könnyű azt mondani, megtenni már nehezebb. Rosszul aludt az éjjel, megzavarta Steve késői hazatérte, amit csak tetézett Helen korai hívása, melynek során arra kérte, hogy szálljon ki egy súlyos bűncselekmény helyszínére. Azt remélte, hogy ma reggel eltölthet egy kis időt Steve-vel meg a lányokkal, ehelyett idevonszolja fáradt csontjait egy St Denys-i címre, hogy aztán egy leírhatatlanul borzalmas látvánnyal szembesüljön. Egy fiatal anyukát lemészároltak – erre nincs más szó –, lemészároltak a saját ágyában.

Charlie addig téblábolt abban a rémes szobában, ameddig csak bírt, aztán ide vonult vissza. Grieves, Meredith Walker és a többiek majd szállítják a tárgyi infót a bűntény fizikai helyszínéről, neki az a dolga, hogy átvizsgálja a környező szobákat, és ennek most mérhetetlenül örült. Máris szédült és émelygett, és a dolgot csak súlyosbította a folyosó túloldalán lévő holttest látványa, örült hát, hogy valami másra koncentrálhat.

A lépcsőfordulót és az onnan nyíló két szobát már átvizsgálta. Ezek, a vendégszoba és a tágas dolgozószoba érintetlennek tűntek, így aztán a kutatás a gyerekszobába vezette. Az ajtóra fából készült betűket erősítettek, amelyek finom pasztellszínekben a Bailey nevet adták ki, és odabent a szoba is ugyanilyen ízléses volt. Az elegáns rolókkal és bútorokkal újonnan berendezett, pihe-puha játékokkal, párnákkal és családi fényképekkel telipakolt szobát a fából készült gyerekágy uralta. Charlie most emellett állt, és nem magára a bűntény helyszínére gondolt, hanem az ágy lakójára – a kislányra, akinek az élete épp most vett durva és váratlan fordulatot.

A kiságy most üresen állt, csak a baba takarója hevert benne, meg egy játék majom hanyatt fekve egy sárga cumi mellett. Az egész szoba háborítatlannak látszott, és Charlie már éppen kifordult volna, amikor meglátott valamit. Az ágy sarkában, félig az összegyűrt takaró alá rejtőzve egy apró vörös folt látszott. Charlie óvatosan félretolta a puha anyagot, és a gyanúja megerősítést nyert – a matracon egyetlen vércsepp virított. Friss volt, élénk karmazsin színű, és se el nem kenődött, se be nem piszkolódott. Ami azt illeti, tökéletes kört alkotott, ahogy annak lennie is kell, ha fentről csöppen le.

Charlie erősebben markolta a rácsot. Bejött ide. Akárki gyilkolta is meg Martha White-ot, fegyverrel a kezében bejött a gyerekszobába, megállt a kiságy fölött, és lenézett az alvó babára. Charlie elalélt, fojtogatták az érzések, ha arra gondolt, hogy egy brutális gyilkos a magatehetetlen gyermek fölé tehénkedett. Vajon mi járt a fejében? Kísértésbe esett, hogy a babát is bántsa? Bele sem mert gondolni, de kizárni sem lehetett, hiszen értékes kriminalisztikai bizonyítékok lehetnek magában a kiságyban. Charlie idegesen, de eltökélten kiszólt Meredithnek – az egész szobát le kell majd porolni, és ki kell söpörni, a kiságy tartalmát bezacskózni és felcímkézni. Jó érzés volt valami hasznosat tenni, beindítani az adrenalinlöketet, amelyre már nagy szüksége volt Charlie-nak. A felfedezése talán majd segít előrelépni az ügyben. Talán még abban is a segítségükre lesz, hogy lerántsák a maszkot Martha White gyilkosáról. De arra legalábbis jó lesz, hogy elterelje Charlie gondolatait arról, ami itt tegnap éjjel történt, hogy egy pici lány milyen közel járt a katasztrófához.

14. FEJEZET

Helen leállította a motort, kirúgta a támasztékot, és leszállt a motorbicikliről. A sisakot levéve gyorsan végigpásztázta az utcát, közeledő gyalogosokat vagy járműveket keresett, de a kertvárosi utca csöndes és veszélytelen volt. Kora délelőtt az álmos Shirley szívében meghúzódó Leith Avenue békés képet mutatott.

Helen az úton átvágva a harminckettes szám felé tartott. Gerald és Anne White, Greg szülei ezen a címen laktak már több mint negyven éve, és most a fiuk is itt keresett menedéket. Helen a háta közepére kívánta ezt a kikérdezést – sosem lehet tudni, ki hogyan reagál egy ilyen traumatikus eseményre –, de tudta, hogy ezt a beszélgetést nem úszhatja meg, ha értelmezni akarja ezt a zavarba ejtő bűntényt.

A kapu hangosan nyikorgott, hírül adva az érkezését, ezért nem is fecsérelte az időt, és céltudatosan a bejárati ajtó felé lépkedett. A kezét fölemelve már éppen kopogtatni akart, amikor hirtelen elkezdett rezegni a zsebe. Sietve előhúzta a telefonját, és megnézte a hívóazonosítót. Rögvest elszorult a szíve – Alan Peters főfelügyelő volt az.

– Jó reggelt, uram – vette föl Helen olyan harsány modorban, amilyet csak elő tudott varázsolni. – Mit tehetek önért?

Helen ezt a kérdést már sokszor föltette magának utolsó jelentősebb nyomozásának a lezárása óta, tekintettel a kapcsolatukat azóta is sújtó feszültségre.

– Friss híreket szeretnék a Belmont Road-i gyilkosságról – jött a rövid válasz.

Csak ellenőrizni akart, gondolta magában Helen. A sajátos stílusú rendőri munkája és a Hudson őrmesterrel való meggondolatlan viszonya tartósan megmérgezte a kapcsolatát az őrsparancsnokkal, és Peters most rajta tartja a szemét. Ez elmondhatatlanul dühítette Helent. Az egész szerencsétlen ügyben ő volt az ártatlan fél – ezért van még mindig a posztján, Hudsont viszont kirúgták a testülettől, és még mindig bűnvádi eljárás vár rá közhivatallal való visszaélés miatt –, de azt is tudta, hogy ha meg akarja tartani az állását, akkor tisztán kell játszania.

– Előzetesen bejártam az ingatlant. Úgy néz ki, tegnap késő este egy pasi bejutott a házba, és meggyilkolta Martha White-ot, aztán meglépett néhány értékes ékszerrel…

– A rohadt életbe! Nem volt semmi biztonsági berendezésük?

– A támadó a behatolás közben elintézte őket. Nagyon módszeresen és megfontoltan dolgozott, ami arra utal, hogy vagy profi a pasi, vagy olyasvalaki, akit erősen motivált a gyilkolás.

– Folyton pasiról beszél – válaszolta higgadtan Peters. – Biztos benne, hogy férfi volt?

– Nem száz százalék, de a kertben talált részleges lábnyom mérete erre utal, ahogy a támadás erőszakos volta is. A gyilkos ütést jelentős erővel mérték rá, kettényílt tőle az áldozat koponyája.

Peters ettől befogta a száját. Helen meg is ragadta az alkalmat, és megpróbálta kimenteni magát.

– Épp most készülök kihallgatni a férjet… természetesen jelenteni fogom, ha megtudok valami lényegeset.

– Feltétlenül. Tekintettel a jómódú áldozatra meg a támadás mikéntjére, biztosak lehetünk benne, hogy ebből igen nagy horderejű sztori lesz.

Helen leküzdötte a vágyat, hogy azt felelje, Peters rohadtul csak azt mondja ki, ami nyilvánvaló. Amikor egy erőszakos bűncselekmény áldozata fotogén, gazdag és fehér bőrű, a sztorit mindig címlapon hozza a sajtó, a „kevésbé piacképes” áldozatokat hátrébb sorolják. Helennek felforrt tőle a vére, de kétségtelenül ez volt az igazság, ami annyit jelent, hogy Peters mostantól fogva folyamatosan a nyakában fog lihegni.

– Tehát mindenről tudni akarok – folytatta Helen félelmeit megerősítve Peters. – És azt akarom, hogy ez a nyomozás olyan legyen, ahogy az a nagykönyvben meg van írva.

Helent nem kellett emlékeztetni. A Blythe-ügy szerencsétlen lezárása után Peters lekapta őt a tíz körméről, és megígérte neki, hogy attól kezdve a legkisebb botlás, a legapróbb eljárási hiba a részéről súlyos büntetést, vagy akár elbocsátást fog maga után vonni. Helen pengeélen táncolt, amelyet Peters kész volt az első adandó alkalommal megrázni. Helen konkrétan megérezte, hogy a férfi élvezné, ha végre megszabadulhatna a Southampton Central közismert bajkeverőjétől.

– Feltétlenül, uram. Később hívom a friss hírekkel.

Kinyomta, és örült, hogy lerázta magáról ezt az ármánykodót. Dühösen és frusztráltan kopogott be. Ilyen szorongatott helyzetben még soha nem fogott bele jelentős nyomozásba. Már a tegnap esti brutális bűntény is épp elég szörnyű volt, de Peters folytonos faggatózása, meg egy sötétben bujkáló merénylő állandó fenyegetése teljesen kikészítette az idegeit, és úgy érezte magát, mint aki ostrom alá került. Csüggesztő és kiborító volt, minden energiáját és eltökéltségét elszívta. De amikor óvatos lépteket hallott közeledni az ajtóhoz, tudta, hogy le kell nyelnie az érzéseit, és a White család szükségleteire kell koncentrálnia. Szenvednek, és neki az a dolga, hogy profi módon igazságot szolgáltasson nekik. Arról szó sem lehet, hogy gyönge, szórakozott vagy önző legyen.

El kell kapnia egy gyilkost.

15. FEJEZET

– Ő volt az.

A szavak keményen és keserűen hagyták el a férfi száját. Greg White le-föl járkált a nappaliban, és úgy gesztikulált Helennek, mintha annak tudnia kéne, hogy kiről beszél. Helen alaposan szemügyre vette – a sápadt arcát, a sötét karikákat, a remegő kezét –, és megállapította, hogy ez az ember az idegösszeomlás szélén áll. Kimerültnek látszott, mégsem tudott nyugton maradni – a düh, a kétségbeesés és az adrenalin hajtotta nyugtalan izgés-mozgását.

– Kire céloz, Greg?

– Rá – ismételte türelmetlenül a férfi. – Andrew Bermanre.

– Miért mondja ezt?

– Mert az utóbbi két évben megkeserítette Martha életét. Ezt maga is tudja…

Helen pontosan tudta, hogy Greg kiről beszél. Mielőtt Shirley-be motorozott, utánanézett Martha White nevének, és meglepetésére kiderült, hogy az áldozatot nemrégiben zaklató kampányban és megfélemlítésben részesítette egy volt munkatársa, de Helen óvakodott ennyire előre szaladni. Martha magánéleti múltja csakugyan felkínált egy kézenfekvő gyanúsítottat, de neki több részletre van szüksége ahhoz, hogy bármiféle épkézláb következtetésre jusson.

– Meséljen még róla – felelte higgadtan. – Az alapvető tények persze szerepelnek a nyilvántartásunkban, de jobb szeretnék közvetlenül az ön szájából hallani a dologról.

Helen kérése mintha kifogta volna a szelet White vitorlájából, aki most lerogyott a kanapéra, és a tenyerébe temette az arcát. Helen egy pillanatig azt hitte, hogy össze fog roppanni, de amikor elvette a kezét, látta rajta, hogy a vonásai feszültek és dühösek.

– Martha… Martha egy könyvelőcégnél dolgozott, az egyik nagyobbnál, mielőtt kilépett, hogy nekem segítsen a vállalkozásomban.

– Ön egy bölcsődehálózatot üzemeltet Southampton-szerte, igaz?

– Igen, már évek óta. Én vagyok az ügyvezető, Martha a pénzügyi igazgató, összetartunk, de előtte az Anderson’snál dolgozott.

– A Dorset Streeten?

Greg bólintott, de egy pillanatig nem szólt semmit, a gondolataiba merült. Végül aztán színtelen hangon folytatta:

– Ő meg ez a Berman nevű pasi összejöttek egy éjszakára, egy részeges munkahelyi buli után. Martha azonnal megbánta… az a csávó egy patkány… és egyértelműen a tudomására hozta, hogy esze ágában sincs semmiféle romantikus kapcsolatba keveredni vele. Berman azonban ezt nem nyelte le, úgy érezte, hogy valamiféle különleges kötelék van köztük, úgyhogy elkezdte őt zaklatni, próbálta megfűzni. Amikor Martha közölte vele, hogy abból nem eszik, bedurvult a dolog.

– Vagyis?

– A csávó pletykákat kezdett terjeszteni róla, befeketítette a nevét. Martha nevében szexjátékszereket küldözgetett az irodájába, afféle lotyónak próbálta őt beállítani…

Megremegett a hangja, leplezetlen kínlódás mérsékelte a dühét.

– Utána mi történt?

– Az, hogy Martha magától értetődően panaszt tett. A cég megpróbált kibújni a dolog alól, de Berman viselkedése idővel már annyira kifogásolhatóvá vált, hogy kénytelenek voltak belső vizsgálatot lefolytatni. Végül aztán ráhúzták a vizes lepedőt… felfüggesztették, majd miután a helyzet semmit sem javult, kirúgták. Egy rohadt pária lett.

– Csakhogy ez nem oldotta meg a dolgot?

White cinikus, kaján arckifejezéssel nézett fel Helenre.

– Elszaródott az élete, és ezért Marthát hibáztatta. Vegzálta őt az utcán, beállított a lakásába. Később, miután összejöttünk, még az eljegyzési partinkon is megjelent egy kazalnyi kibaszott liliommal. Dilinyós volt.

– Feltehetőleg távoltartási végzést kértek?

– És meg is kaptuk. Nem mintha bármit is ért volna. Utána is megjelent nálunk, ezért is szereltettünk fel kamerákat meg lámpákat. Azok egy ideig mintha meg is tették volna a magukét, de néhány héttel ezelőtt újra megjelent, és a városban leszólította Marthát. Azt hittük, hogy már túl vagyunk az egészen, hogy normális életet élhetünk…

És ekkor mégiscsak összeroppant, keservesen zokogni kezdett a tenyerébe. Helen hagyta, hogy kiadja magából a bánatát, az alkalmas pillanatra várt, hogy feltehesse a következő kérdését.

– Tegnap este látta őt az ingatlanjuk közelében?

White lassan megrázta a fejét.

– És Martha? Ő mutatott tegnap valami konkrét aggodalmat vagy nyugtalanságot?

Újabb fejrázás.

– Értem. És az ön tegnap esti mozgását tudná érzékeltetni?

Ekkor abbamaradt a zokogás, és Greg White élesen felpillantott.

– Edzeni voltam, mint kedd esténként mindig. Elvárják tőlem, hogy részt vegyek a februári londoni maratonon, és pénzt gyűjtsek a gyermekjótékonysági alapunk számára.

– Egyedül volt?

– Igen, nem tudtam keríteni még egy olyan balekot, aki több mint húsz mérföldet akarna futni hetente háromszor.

– És tegnap hol futott?

– A Commonban. Tíz percig tart odáig futni, ott megteszek húsz kört, aztán hazafutok.

– Ez mikor volt?

– Én… én hét körül hagytam el a házat. Nem sokkal éjfél előtt értem haza.

Helen már éppen utána akart ennek nézni, amikor White egyszer csak folytatta, csak úgy ömlött belőle a szó.

– Nem akartam én éjszakánként edzeni. Dehogyis akartam, de annyira lefoglalt bennünket a munka meg a Bailey-vel való foglalatoskodás, hogy máskor nem tudtam elintézni…

Újra megrohanta őt a bánat, folyt a könny az arcán. Ha csak színlelte a gyötrelmet, amiért nem volt otthon, hogy megvédje a családját, akkor nyilván remek színész volt – a gyászoló férj reménytelennek, komornak és riadtnak látszott.

– Rendben, majd küldök egy családi összekötő tisztet, aki átsegíti önt ezen a folyamaton. Idővel szükségünk lesz rá, hogy hivatalosan is vallomást tegyen, és megerősítse ezeket az időpontokat, tehát ha van valami, ami alátámasztja a hollétével kapcsolatos beszámolóját… mobiltelefon, szemtanúk, kamerák, akármi… az nagy segítség lenne.

White erre egyáltalán nem reagált, csak a padlót bámulta.

– Mr. White, hallotta, amit…

– Jól van, hallottam – szakította félbe a férfi, és felnézett rá. – És meg is teszem, amit kell, de én mondom magának, hogy ez csak időpocsékolás. Nekem semmi közöm ehhez a…

A tekintete Helenébe fúródott, miközben befejezte:

– Ő volt az.

16. FEJEZET

– A rendőrség még nem erősítette meg az áldozat nevét, de az ingatlan a hosszú ideje Southamptonban élő lakók, Gregory és Martha White tulajdona, helyi vállalkozóké, akik a rendkívül sikeres Banánfa bölcsődéket működtetik. Mr. White-ot és a kislányát kora reggel a Shirley városrészben látták, ami arra enged következtetni, hogy a felesége, Martha esett áldozatul egy erőszakos támadásnak…

A férfi állt, mint a cövek, és itta a szavakat. A hírolvasó nő olyan fellengzős volt, a szavai annyira kiszámítottak, mintha egy óvodás csoporthoz beszélt volna. Miért nem tudja direktebben, határozottabban mondani? Meghalt a ribanc, és annyi.

De a hírolvasó csak nyafogott tovább, a szavait azonban elnyelték az emeletről hallatszó zajok, léptek dobogtak a nyikorgó padlódeszkákon. Vajon a szülei is hallgatják a híreket, és az őrjöngésig felhergelik magukat? Kitelik tőlük, hogy lemasíroznak ide, és magyarázatot követelnek, de ezt nem hagyhatja, ma nem. Andrew Berman a nappalin át fürgén az ajtóhoz lépett, és bezárta, ráadásul még a lámpákat is lekapcsolta, mielőtt visszatért a jellegtelen íróasztalához. Óvatosan lejjebb vette a hangot, és imádkozott, hogy bevegyék a cselt, és azt higgyék, hogy még mindig házon kívül van, és hagyják, hogy békében kiélvezze ezt az értékes pillanatot. Túl sokáig várt erre ahhoz, hogy most ők rontsák el.

Hogy mennyire gyűlöli őket. A csalódottságukat, a kínlódásukat, az ítélkezésüket. Amióta csak az eszét tudja, mindig lekicsinyelték őt, nagyon is szembeszökően gyötrődtek, amiért az egyetlen gyermekük egy balfasz. Hát basszák meg. Nemsokára tőlük is megszabadul, végre szabad lesz, és akkor milyen édes lesz már az élet?

Ábrándozásából kizökkenve újra a hírekre kezdett figyelni. Most a helyszíni tudósítón volt a sor, aki interjúiban egyre-másra a nép hangját szólaltatta meg St Denys megrémült lakóinak személyében. Berman önkéntelenül is csak nevetni tudott a kertvárosi téveszméiken, azon az elképzelésen, hogy az elegáns szomszédság, egy-két méregdrága zár és pár biztonsági kamera megvédheti az embert. Mennyire tudatlanok, mennyire vakok, minden józan ész ellenére is azt remélik, hogy a gazdagság megoltalmazhatja őket a jogos büntetéstől. A végén úgyis azt kapja az összes agyalágyult, amit megérdemel. A világ ocsmány, hálátlan hely, és ezt minél előbb elfogadja az ember, annál jobb. Ő ezt a saját keserves tapasztalatából tudja.