Fordította

Bujdosó István

A fordítás alapjául szolgáló kiadás

Charlotte Runcie: Bring the House Down

HarperCollinsPublishers, Dublin, 2025

Első kiadás

Copyright © Charlotte Runcie, 2025

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Bujdosó István, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv Ellie Game/HarperCollinsPublishersLtd

Borítókép plainpicture/harry + lidi

Seannak

NULLADIK HÉT
Július 29., szombat

1

Alex Lyons felnyitotta a laptopját, és az előadás vége után negyvenöt perccel már el is készült a kritikával. Egy csillagot adott. Az értékelésen egy pillanatig sem rágódott – ami azt illeti, szerintem én soha nem láttam őt bármin is rágódni. Hayley Sinclair szólóestje sok témát érintett, volt szó a klímaválságról, a patriarchátusról és a küszöbön álló világvégéről, ami önmagában még rendben is lett volna, csakhogy maga az előadás olyan szinten rettenetesre sikeredett, hogy fél óra elteltével Alex már úgy érezte, az lenne a legjobb, ha az a bizonyos világvége mielőbb eljönne, mert akkor legalább biztos lehetne benne, hogy többet nem kell színpadon látnia Sinclairt. E frappáns gondolatot mindjárt bele is írta a cikkbe. Az előadás helyszíne előtt, egy alacsony kőfalon görnyedve írta meg a kritikát, közben pedig már azon agyalt, utána hol ihatna meg valami erőset.

Alex főkritikus volt annál az országos napilapnál, ahol én a kulturális rovat junior írójaként dolgoztam. Mindketten évek óta voltunk már a lapnál, de ez volt az első olyan alkalom, hogy együtt hagytuk el Londont: a Fringe-ről tudósítottunk, az egy hónapos edinburgh-i művészeti fesztiválról.

Nem árulhatom el az újság nevét, de mondjuk úgy, hogy egyesek szerint ez az utolsó tisztességes napilap, mások viszont úgy vélik, ez is csak egy megbocsáthatatlanul elfogult szennylap. Én egyszerűen csak „Lapnak” fogom hívni – amúgy a szerkesztőségben is mindenki így nevezi.

Alex átfutotta a kritikáját, nem talált benne hibát, elküldte hát e-mailben az ügyeletes szerkesztőnek. A csillagértékelést külön nagybetűvel odaírta a szöveg fölé is, hogy egyértelmű legyen – EGY CSILLAG –, majd visszacsúsztatta a laptopot a gesztenyebarna olasz bőrtokjába, amit az édesanyjától kapott a születésnapjára. Rágyújtott egy cigarettára, és elindult a Rose Streeten, ahol csatakrészeg fesztiválozók hosszan elnyújtva üvöltözték a magánhangzókat, vagy épp a macskakövek között megbújó csatornanyílásokba okádtak.

Edinburgh-t Alex mindig csak augusztusban látta. Én valamivel jobban ismertem a várost, mert az egyetem után egy ideig itt laktam. Láttam már felvilágosodás korabeli csontvázára lecsupaszítva a sötét, nyirkos bérházaival végtelen hosszú, néma téli napokon, éreztem a sörfőzde élesztőillatát csendes éjszakákon, bámultam hosszan a Holyrood fölött gomolygó tengeri ködöt, és tudtam, hol vannak a gazdagok üveghomlokzatú szállodái, amelyek a Leith Walkon metadonra várakozó drogfüggők kígyózó sorai fölé tornyosultak.

Alex szemében – akárcsak a legtöbb évente idelátogató fesztiválozóéban – Edinburgh nem valóságos hely volt, csak amolyan délibáb: molinók és rikító plakátok, kávé- és hamburgerárusok, utcai performanszok színes kavalkádja, sülthús-sercegéssel és dohos sörszaggal megspékelve.

Már tizenegy is elmúlt, de az utcákon még mindig hömpölygött a tömeg. A North Bridge-en egy patkány haladt mellette egy ideig, majd turkálni kezdett a halmokban álló szemét között. Öltönyösök – akik ugyanúgy lehettek tévériporterek, mint kegyvesztett politikusok – épp hazafelé indultak a BBC stúdiójából a késői esti adás után, zakójuk kigombolva lobogott rajtuk. A színházak is egyre öntötték magukból a közönséget.

Alex mindezt elragadónak találta. Céltalanul bóklászott az utcákon, hogy mélyen magába szívja a fesztivál hangulatát, a város kellemes békével árasztotta el a lelkét a pocsék előadás után. S ha egy pillanatra is kétely ébredt volna benne az imént megfogalmazott kemény kritikája kapcsán, vagy ha – ne adj’ isten – kegyetlenséggel vádolta volna magát, felettébb értelmes indokot talált minderre: ő a magas kultúrát szolgálja, a színvonalat a szórakoztatásban, s teszi mindezt egy olyan városban, amely csordultig megtelt kulturális élményeket hajszoló népekkel. Egy olyan városban, amely gyönyörre vágyik, és nem elégszik meg a középszerűséggel. Egy olyan városban, ahol az emberek az élet legjavát akarják, ami pedig őszintévé, és szabaddá teszi őket.

A Royal Mile-on mintha mindenütt színészek és színésznők bukkantak volna fel az előadások végeztével a tündöklő telihold alatt derengő skót nyári éjszakában. Ez új erővel töltötte fel. Mindig is vonzódott a színésznőkhöz. A színházi emberek – a felszínes hiúságukkal és mély bizonytalanságukkal – eleve felettébb fogékonynak bizonyultak a hízelgésre. De a színésznőkkel kapcsolatban különösen mély érzések kavarogtak benne. Ezeket nem is tudta pontosan megnevezni. Volt bennük valami nyugtalanító, ami furcsamód mégis vonzalmat ébresztett a lelkében. Igen, a színészekben és színésznőkben volt valami, ami a hétköznapi emberekből hiányzott. Hatalmas, kifejező szemük volt. Többnyire tudtak énekelni. És olyan melegség áradt belőlük, amitől Alex legszívesebben kinyújtotta volna feléjük a hideg kezét. Mindig ott volt bennük a lehetőség az átalakulásra. Azáltal, hogy ők pontosan tudták, miként változhatnak át valaki mássá, ismerték a rémisztő igazságát annak, hogy mit jelent belekóstolni más életébe.

Amikor elkezdtem kulturális újságírással foglalkozni, gyakran sóztak rám olyan ostoba, klikkvadász cikkeket, amiket senki más nem akart megírni – „13 dolog, amit nem tudtál Picassóról”, meg ilyenek. Aztán idővel ez lett a specialitásom. Szóval: három dolog, amit Alexről tudni kell. Az első, hogy bomlottak érte a nők.

– Tudod, Sophie – mondta Alex azon a vonaton, amivel két nappal korábban együtt utaztunk a londoni Kings Crossról az edinburgh-i Waverley-re, miközben kinyitott egy málnás Lucozade energiaitalt, amit a büfékocsiban vett, és úgy hajolt át felém a szürke Formica asztal felett, mintha valami egyetemes, spirituális igazságot készülne megosztani velem –, amióta betöltöttem a harmincat, röhejesen könnyű lett a nőket ágyba vinni.

– Tényleg? – kérdeztem. – Mázlista vagy.

Kicsit elmosolyodott, és belekortyolt az italába. Ez a kép ugrik be róla most, a fesztivál elejéről: a szeme huncutsága, ahogy a vonat ablakából a viharos tengert bámulta.

Azelőtt olyan sovány volt, mint egy kivénhedt versenyagár, de az utóbbi időben kicsit kicombosodott. Részben a Lap érthetetlenül jól felszerelt, ingyenesen használható edzőtermének köszönhetően, ahova én viszont egyszer sem tettem be a lábamat. Alex mostanra úgy nézett ki, mint egy olyan férfi, akit az emberi lények katalógusába is nyugodtan betehetnének: magas, izmos, a foga is rendben van, enyhén göndör, sötét hajú, fizikailag teljesen egészséges. Hibátlan. Mármint ránézésre.

Alex olyasmit olvasott, ami nála „rendes könyv”-nek számított. Mindig tudott idézni Adornótól, Derridától és Sztanyiszlavszkijtól, és ugyan mit számít, hogy mindig ugyanazokat az idézeteket puffogtatta? De persze nem csak ezekkel villogott. Volt egy tisztelettudó, feminista dumája is Germaine Greerről és Judith Butlerről, meg mindig be tudott dobni valamit Sarah Kane-ről is. A hétköznapi, egyszerű témákban is ugyanolyan jól elboldogult. Bírta a pantomimot, meg azokat a figurákat, akiket le lehet hurrogni, ki lehet fütyülni.

Alex a művelt, művészkedő, ambiciózus nőkre hajtott: írónőkre, rendezőkre, szerkesztőkre, ügynökökre. Na, meg a színésznőkre. Nemrég azt mondta nekem, hogy úgy döntött, ezentúl nem fekszik le huszonnégy évesnél fiatalabb nőkkel, mert az egyik ilyen fruska a múltkor beszólt neki, hogy olyan, mint „a fiúk a romantikus regényekben, csak idősebb kiadásban”. Számára ez olyan volt, mintha idegen nyelven sértegették volna.

Általában olyan, nagyjából vele egykorú nőkkel kavart a művészvilágból, akik nemrég vetettek véget a többéves párkapcsolatuknak valami unalmas fickóval, akit egyáltalán nem hatott meg a művészet iránti vonzalmuk. Ezek többnyire harminc körüli nők voltak, akik végre kiszabadultak szexmentes környezetükből, és amíg vigaszt kerestek, tudatosodott bennük, hogy egyrészt szexuálisan totál ki vannak éhezve, másrészt pedig olyan társra vágynak, aki intellektuális értelemben is partnerként kezeli őket. Alexből pedig valamiért kinézték ezt.

Pedig az ő párkapcsolatai mindig kérészéletűre sikeredtek. Ahogy ő a nőkkel bánt, eléggé megnehezítette számomra, hogy barátként tekintsek rá, de amúgy munkatársnak teljesen rendben volt.

Ez a második dolog, amit Alexről tudni kell: jó kolléga volt. Megnevettetett. Cinkos pillantásokat vetett rám, és röhejesen forgatta a szemét a szerkesztőségi értekezleteken, ahogy egy golyóstollal a szájában hátradőlt a székén. Hihetetlen jól le tudta venni mások szokásait, és meg is jegyezte ezeket: amikor például kiugrott kávéért, simán a fejében volt, hogy Graham zabtejjel issza az övét, Nicky, a programszerkesztő pedig dupla eszpresszót kér.

Az igazat megvallva azt is csodáltam, ahogy a munkáját végezte. Kétszer olyan gyorsan tudott összedobni egy letisztázott szöveget, mint én. Az én írásaim valahogy mindig bizonytalanok voltak, mintha folyton az lebegett volna a szemem előtt, hogy mások mit szólnak hozzá, Alex viszont kőkemény kritikákat írt, és mindig volt bennük valami pezsdítő is, piszok jól uralta a szöveget.

Egyszer, pár éve, írtam egy cikket a Velencei Biennáléról, ami sehogy sem akart összeállni. Onnan tudtam, hogy nem teljesen oké, hogy Paul Ellis – a Lap vezetőszerkesztői közül az, akit a legkevésbé bírtunk – azt mondta rá, hogy szar, és hogy kezdjem elölről. Már vagy négyszer átírtam az egészet, és tényleg a könnyeimmel küszködtem, meg arról ábrándoztam, hogy bárcsak Graham, a kulturális rovat szerkesztője ne lenne táppénzen, amikor Alex egyszer csak odagurított mellém egy széket, és leült.

– Ne vedd annyira komolyan az újságírást, Soph! – mondta. – Szabad?

Fogta a szövegnek azt a kinyomtatott példányát, amit Paul piros tollal már telefirkált, meg egész bekezdéseket húzott ki belőle, de olyan erővel, hogy épp csak át nem szakította a papírt, és nagyjából négy másodperc alatt átfutotta. Aztán valahol a közepén rámutatott egy mondatra.

– Ne foglalkozz Paullal! Kezdd ezzel! Ezzel a megfigyeléssel a városról, hogy olyan, mint egy szereplő egy könyvben. Ez aranyos. Ezt tedd előre, indíts a színekkel, csak utána jöjjön az a rész, hogy ez az egész miért fontos, aztán a többi mehet úgy, ahogy van. Ha kész vagy, vidd oda egy másik szerkesztőnek jóváhagyásra. Nyugi, ez az írás rendben van.

Azzal elvonult cigizni. Ebben a szakmában nem gyakran ismerik el az ember munkáját. Azelőtt és azóta sem fordult elő, hogy a Lapnál bárki konkrétan megdicsérte volna az írásomat.

Alex nekem ugyan azt mondta, hogy ne vegyem komolyan az újságírást, de abban valahogy soha nem voltam biztos, hogy ő maga megfogadja-e a saját tanácsát. Ez a harmadik dolog, amit Alexről tudni kell: imádott a színházról írni. Neki a színház valóban fontos volt.

A színház, magyarázta egyszer – amikor voltam olyan ostoba, hogy azt mondtam, engem nem igazán tud lekötni, én inkább a kiállításokat bírom –, teljesen más, mint bármely másik művészeti forma. Nem olyan, mint a mozi vagy a tévé, amit felvesznek, megvágnak és megszerkesztenek, nem olyan dolog, amit előtted már látott valaki. Egy festményre meg aztán végképp semmiben sem hasonlít, mert ott egyetlen, rögzített pillanatot látsz csak. A színház ott és akkor történik veled, amikor nézed az előadást, azok az emberek a színpadon az orrod előtt keltik életre, még ők sem látták soha pontosan úgy, és soha nem is fogják többé. A színpadi előadás az egyetlen olyan történetmesélő művészet, ami jelen időben születik, mondta. És a színészek bármit megtehetnek. Bármit éreztethetnek veled. Most komolyan, szerinted ez nem csodálatos? Nem félelmetes?

Mint mindennel, amiért lelkesedünk, Alex is úgy volt vele, hogy gyermekként szerette meg a színházat. Az édesanyja, Judith Lyons, a híres színésznő és rendező hatéves korában elvitte egy gyerekelőadásra, amely pingvinekről szólt. Az anyja pontosan tudta, mikor adják a darabot, mivel akkoriban épp a hammersmithi színház művészeti igazgatójával kavart. Itt esett át Alex a tűzkeresztségen, legalábbis ami a színházat illeti, s mint tudjuk – akárcsak bármely vallási szertartásnak –, a színházi rituáléknak is egyetlen igazi célja van: a csábítás.

Az este még el sem kezdődik, de máris ott van a belépőjegy rituáléja. Alex számára ez a darab papír valójában kulcs volt egy olyan ajtóhoz, melyet régóta ki akart már nyitni, mert úgy hitte, odavezet, ahol az édesanyja igazából él. A színházjegy ígéret volt, azt ígérte, hogy őt szívesen látják ott, abban a színházban, abban az időpontban, hogy lesz egy személyesen neki fenntartott hely, és ott lesz a fény a sötétségben.

(Alex felnőttként immár az online jegyek korában szenvedélyes szónoklatokat tartott a papírjegy haláláról. Általában a péntek esti sörözéseken lendült bele igazán, amikor a kollégák a Lap szerkesztősége melletti sötét, faburkolatú kocsmában összejöttek, ő pedig csillogó szemmel, egy korsó Oyster stouttal a kezében arról tartott kiselőadást, hogy miként adtunk fel valamit, és hogyan veszítettük el örökre egy elmúlt kor nyomtatott emlékeit, egy olyan korszak nyomait, amikor a varázslat még valódi nyomot hagyott az ember zsebében.)

Hatévesen megérkezett a jegypénztárhoz – ami nem is igazán volt pénztár –, majd egy aranymellényes jegyszedő fogadta. A nő letépte a perforált részt, kicsit meghajolt, és egy lila pingvinpecsétet nyomott Alex kinyújtott gyermekkezére.

Ez még azelőtt történt, hogy az anyja megkapta volna a kitüntető Dame címet. De már akkor is feltűnő jelenség volt: a szőrmekabátjával, a magas szárú bőrcsizmájával, és az oly sokak által ismert arcával. Nem vitás, valóban tisztábban artikulált, mint mások. A kis Alexnek vett egy zacskó cukorkát, pirosat és zöldet. Ezek belül savanyúak voltak, de kívül kristálycukor borította őket, és csendben kellett enni, nem szabadott zörögni a zacskóval. Az előcsarnokban két lelkes rajongó udvariasan megszólította, ő pedig készségesen adott nekik autogramot azzal a töltőtollal, amit állandóan a táskájában hordott.

– De most, kérem, bocsássanak meg! – mondta, miközben a „Judith” első betűjének hosszú hurkot kanyarított, az i-re pedig egy vízszintes vonalat tett. – Tudják, a fiammal vagyok itt.

Alex ettől különlegesnek és fontosnak érezte magát. Odabent az egész épület csupa bársony volt – a szőnyegtől az üléseken át a függönyökig, de még a saját teste is mintha bársonyossá vált volna ezen a furcsa helyen –, minden mélyvörösben és aranyszínben pompázott, mintha csak az ő gyönyörködtetésére tervezték volna.

Az anyja az előcsarnokban vett egy műsorfüzetet is. Nagyobb volt, mint odahaza bármelyik mesekönyve, tele fényes fekete-fehér képekkel a próbákon bukfencező, gesztikuláló, nevető színészekről, akik még a kezükben tartották a szövegüket. Aztán a hüvelykujjával kitapintott egy vastagabb lapot a füzetben, amelyen pingvines és hópelyhes matricák voltak, a másik oldalon pedig egy szókereső, az Antarktisszal kapcsolatos szavakkal.

A színház tele volt hozzá hasonló gyerekekkel, bár azért mégsem voltak annyira hasonlók, hiszen nekik nem volt ilyen anyukájuk. Alex és Judith skarlátvörös felhajtható széken ültek a földszinten, egész közel a színpadhoz. A töltőtollal éppen bekarikázta a „HIDEG”, a „DÉLI-SARK” és a „PINGVIN” szavakat a szókeresőben, amikor a nézőtér úgy sötétült el, mintha valaki egy gyertyát fújt volna el.

Az anyja illata harmattól csillogó virágszirmokra és egy leheletnyi whiskyre emlékeztette. Megszorította a kezét, mire ő is megszorította az övét. A függöny szétnyílt, a színpadi fények felragyogtak, és ott voltak az emberek – igazi, magabiztos, hangos, élő felnőttek –, a színpadon hullott a hó, ők pedig úgy tettek, mintha valaki mások lennének, nem is azok, akik valójában voltak. A színészek és őközötte nem volt semmi. Akár meg is érinthették volna, ha úgy akarják, és ő hagyta is volna. És nem is akartak tőle mást, csak tapsot. Vagyis hogy szeresse őket. (Hogy neki pedig hatalmában áll megtagadni tőlük ezt a szeretetet, arra csak sokkal később jött rá.)

Felnőttkorában magára az előadásra már nem is igen emlékezett. Csak azt tudta felidézni, ahogy nekem mesélte, amikor minden darabokra hullott, azt a pillanatot, amikor megértette, hogy az anyja világa immár az ő világa is. Egyaránt emlékezett a félelemre és az ámulatra. A tapsra, és ahogy a taps a közönséget és az előadókat a gyönyör szent szövetségében egyesítette. És ez az emlék tört fel benne minden alkalommal, amikor színikritikát írt.

Amikor először kapcsoltam össze Alex vezetéknevét az anyjáéval, eltűnődtem, vajon miért nem lett belőle ugyanúgy színházi ember, mint Judithból. Mármint azzal, hogy a színikritikus pályát választotta, tulajdonképpen kívülálló lett – fél lábbal ugyan a szórakoztatóiparban maradt, de ugyanakkor ki is lépett belőle. És emlékszem, átfutott az agyamon, hogy vajon neheztel-e egy kicsit arra a világra, amelyről ma már tudja, hogy annyira nem is varázslatos, mint amilyennek látszik, de őt még mindig ugyanúgy rabul ejti.

Dame Judith már a hetvenes éveit tapossa, és ahogy a BBC híradóban fogalmaztak, amikor megkapta a kitüntető címet, ő az ország egyik legkiválóbb Shakespeare-előadója. Egyedül nevelte fel Alexet, akinek nem volt testvére. A ház folyton tele volt sztárokkal: az anyja híres szeretői, akikről általában a közönség is tudott, no meg a rengeteg barát és barátnő folyamatosan jöttek-mentek az életében. Az édesanyja világa – ahogy egyszer mesélte nekem – tudatosan művészi és különc világ volt, olyan hely, ahol az ember bármiről szabadon beszélhet, feltéve, ha a mondandóját képes szellemesen és szórakoztatóan előadni. Az anyjának és barátainak volt mit a tejbe aprítaniuk, de a pénzüket nem üzleti tevékenységgel szerezték. Erkölcsileg szigorúan elhatárolták magukat azoktól, akik vállalkozóként gazdagodtak meg. Alex anyja gyakran mondogatta, hogy ők olyanok, mint a tizenkilencedik századi operaénekesek: a csatornában születtek, de királyokkal vacsoráznak.

Én bírtam Alexet. Bármennyire nehéz is ezt most beismerni, akkoriban valahogy nem tudtam nem kedvelni. Ha ez most védekezőn hangzik, az nem véletlen. De egyfajta csendes, szinte már függőséget okozó rettegés folyamatosan vonzott hozzá.

Alex átvágott a belvároson. Amikor az egyik zebránál meg kellett állnia, rápillantott arra a társkereső alkalmazásra, amit Edinburgh-be érkezése óta használt. A fesztivál idején az ilyen appoknak mindig jóval több felhasználója lett. Hiszen rengeteg lelkes és kreatív szingli gyűlt össze egy helyen! Végiggörgette a képeket, s közben eldöntötte, kire ír majd rá, ha visszaér a szállásra. A lámpa zöldre váltott. És mivel kicsit éhes is volt, úgy döntött, benéz a Traverse bárjába – azt remélte, ott kaphat még valami kaját –, ezért komótoson haladt tovább.

A föld alatti Traverse bár, ami nem esett messze attól a lakástól, amit a Lap Alexnek és nekem bérelt az edinburgh-i tartózkodásunk idejére, még nyitva volt, jóllehet félig már kiürült. Tisztán lehetett érezni a hangulaton, hogy nemrég itt még nyüzsgött az élet, de az emberek mostanra továbbálltak: elmentek egy másik helyre, esetleg egy másik előadást megnézni, vagy éppenséggel bebújtak egy olyan ágyba, ami nem a sajátjuk. Alex rendelt egy Guinnesst, meg egy staeket egy olyan pincértől, aki márkás inget viselt, és kinézett vagy tizenöt évesnek, és aki szabadkozva közölte vele, hogy a konyha sajnos fél órája bezárt.

Aztán hirtelen megérezte egy nő közelségét. Talán csak egy-két méterre lehetett tőle. Hayley Sinclair volt az, az előadó, akit alig egy órája húzott le a sárga földig a kritikájában, aki azt a magányos, lesújtó egyetlen csillagot kapta tőle. Gint kortyolgatott, félig a terem felé fordult a bárszéken, és unottan figyelte az újonnan érkezőket.

– Guinness, egyedül? – A hangja valahogy itt mélyebbnek hatott, mint a színpadon. Alex már az előadás alatt észrevette, hogy amerikai akcentussal beszél, de brit kifejezéseket használ, és úgy húzza meg a mássalhangzókat, mintha jó ideje itt élne. A hangja már most kicsit rekedtesen csengett, tuti, hogy nem fogja bírni az egész hónapot. – Nem túl nyomasztó ez így?

– Hát, az előadás, amiről jövök, nem volt valami nagy szám – mondta Alex. Eléggé hátul ült, ahova a színpad fénye már nem ért el, szóval a nő semmiképp sem láthatta az arcát, emlékezni meg aztán pláne nem emlékezhetett rá. Később, amikor az egészet elmesélte nekem, azt mondta, hogy itt tulajdonképpen véget is vethetett volna a beszélgetésnek. – És veled mi a helyzet?

– Én előadó vagyok. Ma volt az első fellépésem. Az ember sosem tudhatja előre, hogy sikerül, de szerintem eléggé rendben volt. Én is lekéstem a konyhát.

Hayley nagyon egyenes háttal ült, és az egyik lábával a bárszék lábtartóján dobolt. Érződött rajta, hogy fel van még pörögve, az előadás után jócskán maradhatott benne adrenalin. Szinte vibrált a teste. És egyedül volt. Hiába, a szóló műfaj a magány egyik veszélyes fajtája. Mert utána nincs kivel megbeszélni, hogy mi történt a színpadon, nincs senki, akivel az ember levezethetné a feszültséget. Alex pedig enyhíthette ezt a hiányt, kvázi kedvességből. Végül is a nőnek nem muszáj tudnia, hogy ő kicsoda. Még csak azt sem kell tudnia, hogy egyáltalán ott volt a nézőtéren.

Amit a színpadon szándékosan mesterkélt furaságnak látott – az őrült tündérlány-esztétika tudatos újraértelmezésének –, az így most közelről valami törékenyebbnek és kevésbé szándékosan kidolgozottnak hatott. A nőnek szinte minden ízületéből és izmából áradt a feszültség, és vágyta a feloldozást. Az alkohol szaga lengte körül, melybe egy kevés eperillat is vegyült. Csevegtek kicsit az előadásélményeikről. Egyetértettek abban, hogy Edinburgh a Fringe idején felpörög, kész bolondokháza az egész hely – igazi fesztiválváros, amely kilép az idő medréből. Hayley zöld szaténfelsője mögött Alex tisztán látta a mellbimbó körvonalát.

– Szóval – mondta a nő, kortyolva az italából –, innen hova mész?

Ugye? Röhejesen könnyű. Amit egy órája a nő színpadi teljesítményéről írt, egy szemvillantás alatt elillant, valahogy nem számított már, egy pillanat megragadása volt csupán, amely szertefoszlott a nyári est utolsó fényében. Így civilben Hayley kellemes társaság volt, közvetlen és természetes. Áradt belőle a melegség. A bár egyik sarkában megálltak, Hayley a karján szorongatta az összehajtott kis zakóját. Alex megcsókolta. Hirtelen, mint a részegség vad hulláma, úgy öntötte el az egyéjszakás szerelembe esés bódító érzése, mely oly sokakat tesz függővé. Az az érzés, amikor a nézőtéren kialszanak a fények, a színpad pedig egyszerre fényárban úszik, és ott áll előtte egy eleven, fizikai jelenlét, ő pedig érzi, hogy az éjszaka mindjárt valami új, valami ismeretlen helyre repíti.

És amíg ők egész éjjel együtt voltak, Alex Hayley-ről szóló kíméletlen, személyeskedő, karriergyilkos mondatait a gépek szorgosan nyomtatták fekete betűkkel a krémszínű papírra. A cikk fölött ott virított Alex neve és Hayley arcképe, több százezres példányszámban. Londonban az ügyeletes szerkesztő reggel hatra időzítette a szavak online megjelenését. És mivel Hayley csinos volt, a kritikát egy méretes képpel még feltűnőbbé tette a honlap címlapján, hogy milliók olvashassák a telefonjukon ébredés után – hogy mindenki olvashassa, akit Hayley valaha is le akart nyűgözni.

TARTALOM

NULLADIK HÉT – Július 29., szombat

1

2

3

4

5

6

7

ELSŐ HÉT – Augusztus 5., szombat

8

9

10

11

12

13

MÁSODIK HÉT – Augusztus 12., szombat

14

15

HARMADIK HÉT – Augusztus 19., szombat

16

17

18

19

20

21

22

23

Köszönetnyilvánítás

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette és a belső oldalakat tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 604 594 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Arimo – SIL Open Font License

Barlow – SIL Open Font License

Crimson Pro – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License