„Mindenik embernek a lelkében dal van

és a saját lelkét hallja minden dalban.

És akinek szép a lelkében az ének,

az hallja a mások énekét is szépnek.”

Babits Mihály: A második ének

Előszó

Kedves Olvasók!

Úgy gondolom, hogy miután belelapoztatok a könyvbe, valószínűleg felmerül bennetek a kérdés: Vajon miért pont ezek a dalok kerültek bele? Ezért néhány mondatban szeretném elmesélni a legnépszerűbb negyvenegy magyar dal „kiválasztódásának” történetét.

Beatles-rajongó lévén egy kezembe kerülő könyvben nagy élvezettel olvastam kedvenc dalaim születésének történetét. Ekkor jött a nagy ötlet: Miért ne lehetne megírni a legnépszerűbb magyar dalok történetét is?

Így kezdődött. Innen kezdve már szinte magától ment minden. Csináltam egy ötvenes listát. De, hogy ezek ne csak az én kedvenceim legyenek, egyeztettem mindenkivel, aki csak él és mozog. Barátaimmal, ismerőseimmel, családommal, kollégáimmal. Átrágtam különböző toplistákat az interneten. Felkértem segítőtársamnak Szűts Pisti barátomat, a Kormorán billentyűsét, zeneszerzőjét, stúdióvezetőt. Abban megegyeztünk, hogy a dalokkal a hatvanas évektől indulunk el, és majd meglátjuk, meddig jutunk.

Ezután következett az első nagy lépés. Felkértük a kiválasztott dalok zeneszerzőit, szövegíróit, esetleg előadóit, hogy meséljék el a dal születésének történetét. Volt olyan dal, amelynek már nem él a szerzője, ekkor olyan személyiségeket kerestünk, akik közel álltak a dal születéséhez. Legnagyobb örömünkre, mindenki elfogadta a felkérést… aztán jöttek a meglepetések. „Nagy örömmel vettük a felkéréseteket, de ne az a dal legyen, hanem…” – hangzott esetenként a válasz. Mit volt mit tennünk, akkor legyen az a dal. Így újabb dalok kerültek a listára. A könyv elkezdett önálló életet élni. Olyan dalok kéredzkedtek be, amelyekre mi eredetileg egyáltalán nem gondoltunk. Mégis örültünk, hiszen a javasolt dalok mindegyikének volt valamilyen érdekes története.

És elkezdődött a munka. Csináltunk interjút Skype-on, személyesen, Zoomon, mobiltelefonon. Fantasztikus hónapok voltak. Megelevenedtek a dalok. A legtöbb esetben érdekes korrajzot is kaptunk a dal keletkezésének idejéből. A történetek hallgatása során sokszor csordult ki a könnyünk – hol a meghatottságtól, hol a nevetéstől. Hálásak vagyunk a megszólaló szerzőknek, előadóknak, és bízom benne, hogy az olvasók is ugyanezeket a pillanatokat fogják átélni.

De addig is néhány tudnivaló a könyv olvasásához. Időrendi sorrendben vannak a dalok. Általában a szerző mesél a dal keletkezéséről. Utána következik a dal zenei elemzése, majd a felvétel adatai: közreműködő énekesek, zenészek, hangmérnök stb. És ha már mindent tudtok a dalról, a képmellékletben viszonylag ritkán látott képeket láthattok a legtöbb előadóról, zenekarról, szerzőről.

Jó olvasást, jó szórakozást!

Lakatos György

Amikor Gyuri megkeresett a könyv ötletével, először ódzkodtam tőle. A saját pályámat bemutató könyv megírásának sokkoló nehézsége még mélyen bennem élt. Nem író vagyok, hanem zenész, ezért a könyvkészítés, ami természetesen egy másik szakma, óriási kihívást jelentett. De Gyuri végül meggyőzött. Azzal érvelt, hogy sok kollégát, barátot ismerek a zenészvilágból, a könyv elkészítéséhez velük kellene beszélgetnem, ami biztosan szórakoztató lenne. Emellett értek a zenéhez, amire nagy szükség lesz a könyv megírásához.

Beadtam a derekamat, és nem bántam meg!

Megtisztelő volt, hogy a könyv előkészítése során rengeteg kiváló muzsikussal találkozhattam, beszélgethettem. Szakmabeliként rendkívül érdekes volt, hogy bepillantást engedtek a kulisszatitkaikba, abba, hogyan születik meg egy dal, egy sláger az élményeik, a vívódásaik nyomán, a szakmai tudásuk segítségével.

A művészi alkotás intim dolog. A dalok a lelkünkből, a szívünkből fakadnak. Sokszor tudatosan, sokszor csak úgy, véletlenül születnek. Tudom, hogyan élünk, dolgozunk, mert én magam is gyakorló zenész és zeneszerző vagyok. Inspiráció, tehetség, elszántság, komoly műhelymunka és persze sok szerencse is kell, hogy olyan dalokat írjunk, amelyeket nagyon sokan ismernek, szeretnek és dúdolnak, azaz amelyekből sláger lesz.

Hadd idézzem Moldova György bonmot-ját: „…amatőrnek ihlet kell, profinak előleg…”. Igen, elismerem, ez is igaz. Mi a popzenéből élünk, ezért terméseztessen egy előnyös megbízás, egy nagyvonalú szerződés is inspirációt adhat a jó munkára.

Visszatérve a könyvre: nagyon élveztem a beszélgetéseket a kollégákkal, annak ellenére, hogy a koronavírus-járvány alatt sokszor csak az interneten vagy telefonon tudtunk beszélni. Szerencsére 2021 nyarán néhány szerzővel személyesen is találkozhattunk.

Remélem, aki kezébe veszi ezt a könyvet, ugyanolyan örömmel és jól szórakozva fogja olvasni a történeteket, ahogy engem elszórakoztattak a dalok hallgatása közben.

Szűts Pisti

Budapest, 2021. augusztus 30.

1.

Az utcán

(Szörényi Levente – Bródy János)

Illés

Szörényi Levente

Ha egy dalról van szó, máris kettőt mondok, ami egy időben született. Akkor 16 éves voltam. Az egyik Az utcán. De ezt a címet csak jóval később kapta meg. Akkoriban a Visegrádi utca 53.-ban volt a lakásunk. Egyébként elég erősen észleltem az életem során azt, hogy vizuális memóriával rendelkezem. Folyamatosan „mozizok”. A dal kapcsán konkrétan emlékszem a bennem játszódó filmre. A Visegrádi utcai ház negyedik emeletén laktunk. Ez egy háromszobás, polgári lakás volt, gangra nyílt a konyha meg az előszoba. Járkáltam fel s alá a konyhában, gitárral a kezemben. Föl-le, föl-le. Így jött az ihlet.

A másik dal a Rohan az idő, amit ugyancsak ebben az időben írtam. Koncz Zsuzsa feljárt hozzánk, a Visegrádi utcába Gergely Ágival – ők voltak a Gézengúzok a Ki mit tud? tévés vetélkedőműsorban –, és egyszer lejátszottam nekik ezt a számot. Zsuzsa egyből lecsapott rá, és elvitte S. Nagy István szövegíróhoz. Ő megírta rá a szöveget, viszont a dal a sanzonbizottságnak nagyon nem tetszett. Feltehetően nem a nóta nem tetszett, hanem az, hogy mit akar ez a kis „kölök” ezen a pályán. Nem akartak odaengedni senkit a fazékhoz. Elsőre visszautasították. Aztán egy félév múlva még egyszer beadtuk, és akkor meggondolták magukat, engedélyezték. Még megvan a levél is Várhegyi Tibortól, a Táncdal- és Sanzonbizottság titkárától. „Szörényi Levente, Visegrádi utca 53. Tájékoztatjuk, hogy beadott számát elbírálta a bizottság, és véleménye szerint az kevéssé jelentős, nem szerencsés alkotás.” Már a szöveg is ellentmondó: a nem szerencsés, az magyarul szar, viszont a kevéssé jelentősben, abban van valami.

Nem tudom megmondani – az István, a királyig bezárólag –, hogy mi az, ami engem megfogott a népzenei dallamokban. Azt sem merném mondani, hogy az úgynevezett Kodály-módszer hatása lett volna. Valahogy zsigerileg éreztem, hogy a népzenei világ valami többletet jelent számomra. Persze, más hatások is érték az embert ebben a fogékony életkorban. Apánk az Amerika hangja rádióadás kapcsán beavatott minket Willis Connover világhírű lemezlovas jazzműsorába; esténként hallgattuk például Count Basie big bandjét és a többi fantasztikus szvingzenekart. De a népzene, ezen belül a délszláv muzsika elsődleges hatást gyakorolt a zenei világomra. Fater a délvidéki Palicson járt iskolába, Újvidéken érettségizett. Időnként előszeretettel odatekert a Radio Beogradra, hogy hallgasson szerb nyelvet. Nyilván a szövegek között voltak zenék is. És onnan jött az, hogy

tin-din-dilarun, dundin-dundin

Amikor én még kissrác voltam…

Visszatérve Az utcánra:

tan-da-dandan, danda-dandan

Néha furcsa hangulatban…

Hú, ez de jó! Ez egy zenei felvezetés, de akkor kéne a nóta. És jött egymás után ugyanaz a dallam, majd később került hozzá refrén is. Akkor, 1961-ben még fényévekre voltam attól, hogy Bródyt megismerjem. Később, 1965-ben Nógrádverőcén írta meg a szöveget a dallamra. Én akkor, 16 évesen, nagy bátran felkerestem Sárosi Bálint népzenekutatót. Megtudtam, hogy hol lakik, elmentem hozzá. Vittem a gitáromat, és beszélgettünk. Elmondtam, hogy tulajdonképpen azért jöttem, mert szeretnék tisztán látni ezzel a dallal kapcsolatban, és hogy ez feldolgozásnak számít-e a jogvédelem szempontjából, „ha eljut odáig”, vagy megjelölhetem magam eredeti szerzőként. Lejátszottam neki, és azt mondta: – Nem-nem, stílusában ez egy dunántúli ugrós tánc, nem egy ismert motívum. – Akkor jól van, gondoltam, és megírtam hozzá a refrént:

ta da da, dada, ta tada, ta dada ta dada dada

Bár tudnám, hova, de hova, de hova, de hova megyek

És ez utóbbi már szvinges beütésű. Az emberben kavarogtak a benyomások, és végül nem is ütötték egymást.

Aztán most ugrunk időben a dal szempontjából. Nógrádverőcén, az Expressz Ifjúsági Táborban játszottunk mint Illés zenekar. Unszoltam Bródyt, hogy írjunk mi is saját, magyar számokat. Az utcán szövege ’65 nyarán készült, utána valamikor ősszel vagy télen vettük fel. Ez egy négyszámos kislemez volt: Ó, mondd, Az utcán, Itt állok egymagam, Mindig veled. Én megmondtam ’65-ben Bródynak: – Mi akkor tudunk együtt dolgozni, ha te a zenét nem akarod megerőszakolni a szövegeddel, tehát olyan szavakat keress, amit olajozottan lehet énekelni magyarul, és nem kell rossz prozódiával ráerőltetni. – Bródy adott egy szövegvázlatot, megbeszéltük, javítgattuk. Elkapta ezt a rácsodálkozós hangulatot a világra, hogy „hova, de hova megyek”. Tulajdonképpen telitalálat volt mindjárt elsőre a szöveg és a zene találkozása.

A hangszerelés általában az én munkám volt, legtöbbször megmondtam előre, hogy mit akarok hallani. Bródynak szó szerint megmutattam, hogy miközben én játszom ezt az oktáv párhuzamos betétet, ahhoz ő a felső húrokon játssza a harmóniákat. Ritmusra ugyanaz, csak a kíséretben egy ellenpont jön létre. Ez a zene lényege végül is, hogy nem mindenki ugyanazt játssza.

A sanzonbizottságnak volt problémája a szöveggel, de nem utasították el, csak arra kérték Bródyt, hogy az utolsó versszakot valahogy optimistábban fogalmazza meg. Olyan nincs, hogy egy kommunista fiatal nem tudja, hogy hova tart! Ez nagyon fontos pillanata volt Az utcán születésének. Bródy leült, megfogta a pennát, és megírta, hogy:

Mint sűrű köd, ha gyorsan felszáll,

eszembe jut, hátha vársz rám.

Látod, már nem tétovázok,

megyek hozzád, meg nem állok én.

Így felvehettük, így játszhattuk. Ez nagyon fontos volt. Bródyval mindig voltak – sőt a későbbiekben egyre inkább – hasonló cenzurális problémák. A tévés főrendező, aki az első Táncdalfesztiválokat rendezte, azt mondta: – Ide figyelj, te Bródy, vedd már tudomásul végre, hogy nem lehet minden nótában azt leírni, hogy „A hatalom pám-pám, le van szarva pám-pám!”.

A rádiófelvételek sokkal jobban szóltak, mint a lemezgyáriak. Mi is kitaláltunk egy-két „bravúros technikai megoldást”, ilyen például a Nyári mese. A dalban víz alatti énekhangot szerettünk volna. Nem álltak rendelkezésünkre akkoriban digitális effektek. Szabolcs a saját mikrofonunkat betette egy szemetesvödörbe. Mellette egy kis hangszórón szólt az ének. Egy kis zengetés rá, és egyből víz alatti hatása lett…

Kéglidal: Pásztori Zoli elcseszte a breaket az alapban, és rövidebb lett a kiállás. De ez csak a ráéneklésnél tudatosult. Kimásoltunk egy dobütést a szalagból, és beragasztottuk a helyére. Nem mondta meg senki, hogy mit kell csinálni. Magunktól jöttünk rá. Egy dobütés kb. négy centi magnószalag volt.

A másik ilyen a Nem akarok állni… Ott ültünk Szabolccsal, előttünk egy BEAG magnó. Szabolcs kitalálta, hogy fordítsuk meg a szalagot. Na de minek a szalagját? Hát mire jó még Az utcán? Megfordítottuk a szalagját, és úgy játszottuk le. Rettenetesen szólt, de mellesleg érdekesen is. Én ezt lekottáztam, gyakorlatilag fordítva. Ebből lett a Nem akarok állni… zenei közjátéka. Ez például Beatles-örökség. Van néhány Beatles-ihletésű dalunk, az egyik a Nézz rám. Ugyanaz a hangulata, mint a Beatles Michelle című számának. A mi dalunkban is van egy harmóniafordulat, ami Beatles-hatás. A zseniktől nem szégyen tanulni.

2.

Gondolsz-e majd rám?

(Varannai István – Tamás László)

Echo

Varannai István

Tamás Laci volt a dobos a zenekarban, akinek egész életében költői vénája volt. Mindig papírra vetette, ha valami szép gondolat jutott az eszébe. 1966-ban is írt egy szerelmes költeményt. Nem volt neki semmilyen szándéka ezzel a szöveggel, csak úgy leírta. Meg is van az eredeti, többszörösen átjavított versike. A Rock Múzeumban van kiállítva egy vitrinben. Akkoriban egyre több magyar zenekar próbálkozott saját szöveg írásával. Nekünk is jött az ötlet, hogy mi lenne, ha mi is magyarul énekelnénk. Egyébként az első szárnypróbálgatásunk 1963-ban a Kis Bence volt. Ez egy gyerekvers, amiről aztán valaki felfedezte, hogy pont rápasszol a Rolling Stones Off the hook című dalára. Ekkor én még nem voltam a zenekarban, csak 1965-ben léptem be. Úgy gondoltuk, hogy ha van Kis Bence, akkor legyen Mehemed is! Ezt már Móricz Zsigmond jól megírta, én meg erre komponáltam egy dallamot. Így aztán volt két számunk.

1967 februárjában Romániában egy Eforie nevű helyiségben játszottunk a Fekete-tenger partján. Tél volt, hideg volt, az orrunkat sem volt kedvünk kidugni a szállodából. Mit csináljunk? Hát írjunk számokat. Mondhatni, kínunkban elkezdtünk dalokat írni. Ez abból állt, hogy Tamás Laci előszedte a dugiból a versikéit, én meg próbáltam ráírni a szövegre dallamokat. Tehát a szöveg volt meg előbb, utána jöttek a dalok. Ezt követően pedig mindenki hozzátette a magáét. A basszusgitáros mondta, hogy akkor ilyen basszust tegyünk bele. Lelkes Zoli, a ritmusgitáros javasolta, hogy oda inkább egy másik harmónia kellene. Markó Józsi meg kitalálta, hogy a Gondolsz-e majd rám?-ba milyen jó lenne egy hegedű-aláfestés, és meg is komponálta a két szólamot, mert ő hegedülni tanult. Így valahogy összeállt a dal.

Kiderül, hogy ott, Romániában nem tudják kifizetni a teljes gázsinkat, viszont felajánlották, hogy kárpótlásul csinálnak velünk egy felvételt a bukaresti hanglemezstúdióban. Magunk se hittük volna, hogy ez lesz a vége, hogy egy négyszámos kislemezzel jövünk haza. Persze meglehetősen egyszerű körülmények voltak a stúdióban. Nem volt semmiféle rájátszás, ráéneklés, egy az egyben lejátszottuk a nótát, ők meg felvették. Ha hibáztunk, akkor ment az egész elölről. Azon a felvételen még nincs hegedű. A mai napig megvan a lemez. Ez egy ereklye. Rajta volt még a Kis Bence, a Mehemed meg a De jó lenne utazni című dal is.

Hazaérve a Hanglemezgyártó Vállalatnak is jeleztük, hogy szeretnénk lemezt kiadni. Akkor Budán a Kapás utcai tánciskolában is zenéltünk, Klári néni volt a tánctanár, és imádta a zenekart. Főleg angol számokat játszottunk, de már előszedtük a Romániában komponált dalokat. A Hanglemezgyártó kiküldte Juhász István hangmérnököt a tánciskolába, hogy majd ő kiválasztja, melyik kerüljön lemezre. Már eljátszottunk majdnem mindent. A Gondolsz-e majd rám?-ot, azt nem, mert arról azt gondoltuk, hogy az nem egy beatszám, hanem olyan vendéglátós nóta. Akkor azt mondta Juhász Pista: – Nincs még valami ? – Összenéztünk, és lenyomtuk azt is. Erre azt mondta: – Na, ezt veszem meg!

Az élet megint bebizonyította, hogy adott pillanatokban fontos dolgok dőlnek el véletlenül. Pista ráérzett, és ha ő akkor nem választja ki azt a dalt, akkor lehet, hogy Magyarországon soha nem lesz ebből semmi. A nóta Erdélyben már ismertté vált. Elkészült a magyar felvétel. Azon két szám volt. A másik oldalon S. Nagynak az Egy cserép kaktusz című dala. A felvétel a Rottenbiller utcai stúdióban készült. Ott már többsávos magnó volt, és lehetséges volt a ráéneklés, ráhegedülés. A zenei rendező Juhász István volt. A felvétel közben alakult a hangszerelés. A hegedűszólamot Markó József dr. megduplázta, Szilvási József basszusgitáros volt a másodhegedűs. Tamás Laci a mai napig azzal viccelődik, hogy a Neoton is innen kapta az ötletet a Kell, hogy várjban.

Százezer példány számított akkor aranylemeznek. Ennek a többszörösét adták el. Van egy aranylemezem. Soha nem gondoltam volna, hogy még 50 év múlva is ismerik és éneklik.

3.

Az ócska cipő

(Cseh Tamás – Bereményi Géza)

Cseh Tamás

Cseh Borbála

A dal történetéhez tartozik, hogy a dallamnak volt előélete is. Az ócska cipő dallamát Cseh Tamás az 1960-as évek második felében írta. Ebben az időszakban rendszeresen járt Erdély Miklósékhoz, a Virágárok utcai lakásba. Cseh Tamás gyakran énekelte ebben a társaságban a saját szerzeményű, többnyire angol szövegű dalait. A dallamaira Erdély felesége, Szenes Zsuzsa írt francia szöveget, és együtt énekelték Tamással. Izgalmas, hogy ezt nemcsak Tamás visszaemlékezéseiből tudjuk, hanem fennmaradt egy hangfelvétel orsós magnószalagon is, egy alkalomról, amikor Tamás és Szenes Zsuzsa a későbbi Az ócska cipő dallamára írt francia szöveget énekelgetik, 1968–1969 körül.

Bereményi Géza

Tudjátok, hogy ezt a dal elnevezést én találtam ki, én vezettem be a köznyelvbe. Mert az egy szitokszó volt régen, népdal meg ilyesmi. A bölcsészkari tanulmányaim óta tudom, hogy a dal műfaj, az egy lírai műfaj. Elkezdtem a dalt használni, mert régen a beatzenészek nótának nevezték, számnak nevezték, és lehetett érezni, hogy itt valami elnevezési bizonytalanság van, és elkezdtem következetesen a dalt használni, és átvették.

Az első dalunk Az ócska cipő. Ez a dal mindjárt az összeismerkedésünk másnapján született. Előtte még sosem találkoztunk. Én hallottam a Tamásról, hallottam, hogy indiánt játszik nyaranta, rajztanár, és egyébként őrült, ami dicsérő szó volt akkoriban. Egyik este véletlenül találkoztam vele. A Dohány utcai Diófa étteremben ültünk többekkel. Azt mondtam neki, hogy én szeretnék neki dalszövegeket írni, mert hallottam, hogy ő gitározik, bár még sohasem hallottam őt énekelni. Közben kiderült, hogy neki rendőrségi ügyei voltak előzőleg, bizonyos március 15-i történtekkel kapcsolatban. Aláírt a belügynek, de ahogy elhagyta a rendőrség épületét, elkezdett körberohangálni a városban, hogy ő aláírt, és csináljanak valamit, mert erre kényszerítették. Akkor ilyen „protektorok” szóltak a belügynek, hogy hagyják már békén, de a Tamásban benne maradt ez az egész belügyi dolog. Ezért bizalmatlanul nézett rám, hogy ki ez, aki megszólítja, hogy szeretnék neked dalszövegeket írni. Én ezt észrevettem, a belső zsebemben mindig ott hordtam az akkoriban megjelent, első novelláskötetemet, amin ott volt hátul a fényképem. Mutattam neki, hogy ez én vagyok, ez a fényképem, és olvasd el a könyvemet, és akkor megismersz valamennyire. Erre visszatolta a könyvet, és azt mondta, hogy ő nem olvas. Kérdeztem: miért nem? Azt mondta, azért, mert rosszak az idegei. Ez talán igaz is volt, főleg a belügy miatt.

Aztán másnapra sikerült elérnem, és kiderült, hogy egy „kamu” lakásban lakik. Akkoriban egy embernek csak egy lakása lehetett Magyarországon. Ezt a lakást egy módosabb tanártársa vette, de az ő nevére íratta. Tamás ott lakhatott, de a tanártársa hordta fel a csajait oda. Szóval a Tamás nevén volt a lakás. Elmentem hozzá, bedagadt szemmel nyitott ajtót. Másnap reggel korán kellett kelnie, iskolába menni, tanítani. Az Iskola utcában volt ez a jó kis garzon. Nekem egy rossz albérletem volt. Leültem, és mondtam, hogy játsszon egy dallamot. Eljátszotta dudorászva a későbbi Az ócska cipőt. Lehetett érezni, hogy francia sanzonszerű ez a dallam meg az egész hangulat. Gondoltam, akkor legyen valami franciás, és eszembe jutott az a kocsma, ami mellett elhaladtam odafelé jövet, a Mária téren. Nagyon megtetszett nekem az a hely, és elkezdtem írni a szöveget.

Az ócska cipőt egy este már

oly vastagon lepte a sár,

hogy végül megállt,

csak bámult Désiré

Ezt a Désiré nevet azért találtam ki, mert Kosztolányi Dezsőnek volt ez az egyik beceneve a maga idejében. És akkor máris felrémlett nekem egy bohócszerű figura. Egy szomorú bohóc, egy ilyen tanácstalan, franciás bohóc.

Désire így suttogott,

istenem-istenem,

micsoda vidék,

micsoda egy ócska vidék,

a cipőm

milyen ócska már

Ezzel megvolt az első versszak. A la-lázás jött utána. És továbbírtam.

Épp egy kocsma előtt

gondolt arra Désiré,

mit is mondott Antoine,

tán egy éve lehetett.

Ne bámulj bambán, ha esik

az eső, az eső.

Jól van – gondolta Désiré–,

továbbmegyek.

Tara-lalla-lalla-la…

Istenem-istenem,

micsoda vidék, micsoda egy ócska vidék,

nézd, a cipőm

milyen ócska már

Ezzel megvolt ez az első dal. Talán még annyit hozzátennék, hogy az Antoine figuráját én találtam ki: kellett egy franciás név, ami beillett a dal prozódiájába.

Tamás már kezdett a bizalmatlanságából meg ebből a belügyi komplexusából kimászni. És akkor elrontottam megint a dolgot. Azt mondtam neki: – Figyelj ide, akkor, ha ez jól sikerült, szerinted is (akkor hallottam először énekelni, és máris jól énekelte), akkor én ideköltöznék. – Erre persze megint jött a belügyi rögeszme, mit akar, miért akarja, meg hogy ez nem is az ő lakása, hanem a tanártársáé. Akkor lementünk a közeli Izabella presszóba. Ott aztán lett egy problémánk. Egy Tündike nevű felszolgálónő volt egyedül a pultban, mert már elég későre járt. Tündike kockacukorral dobált minket a pult mögül, és támadt megint egy vitánk Tamással, hogy melyikünket dobálja. Megkérdeztük a hölgyet, aki azt mondta: – Mind a kettőtöket!

Aztán visszamentünk, és a késő éjszaka ellenére megírtam még egy dalszöveget. Taxival hazamentem, és másnap jöttem két nagy nejlonzacskóban a holmimmal. Tamás levette a másik matracot az ő ágyáról, és odatette a sarokba, én arra rátelepedtem. És még ágyneműt is kaptam. Ott laktam körülbelül másfél-két évig.

Volt egy megállapodás: Ez több is, meg kevesebb, mint egy barátság. Három lépést mindig tartottuk, és korrektek voltunk.

Az emberek 95 százaléka azt hitte, hogy a szövegeket Cseh Tamás írta, és ezt senki nem cáfolta. A Tamás se, és én se mutogattam az ujjammal, nem érdekelt ez a része. A hiúságomon aluli volt. Író voltam.

4.

Lehajtott fejjel

(Novai Gábor – Várkonyi Mátyás)

Generál

Novai Gábor

Amikor még mindenki gitárokat farigcsált, és a Balogh pick-upot tekercseltük az ajtómágnesre, abban az időszakban készültek ezek a Generál-dalok. Az első Generál-nóta a katonaságnál született. Ez a Lehajtott fejjel volt. Be voltunk zárva, az első hat hétig senki nem mehetett sehova. Ez volt az újonckiképzés időszaka, mindenféle érzelmek halmozódtak fel a kiskatonákban, így bennem is. Nagyon nehezen viseltem el a bezártságot. Egy érzékenyebb lelkületű zenésznek ezek elég fájdalmas hetek voltak. Ebből az emócióból kiugrott vagy kidőlt belőlem egy alkalommal egy érzés. Mivel a gitáromat bevihettem játszani, így nagyon gyorsan, szinte spontán jött ki belőlem ez a dal:

Valamit el kell mondanom,

valamit meg kell vallanom,

és akkor az volt az eredeti szövegben, hogy „nem tudok szabadon élni”. Gondosan lekottáztam, és beadtam a Sanzonbizottságnak elbírálásra. Nekik nagyon nem tetszett ez a „nem tudok szabadon élni” szövegrész, és nem fogadták el. Azt mondták, hogy miért írok én ilyen szabadságvágyról, mikor itt szabadság van.

Amikor leszereltem, és a Generálban már elkezdtünk saját számokat csinálni, akkor egyre több dalt írtam. Volt egy ilyen ORI-vizsga, azt letettük. Miután megnyertük a Ki mit tud?-ot, szükség volt egy fiatalokból álló együttesre, akiket nagyon olcsó gázsival lehetett felléptetni. Én voltam a legidősebb a Generálban, nekem volt kétszáz forint a gázsim, a többieké százötven. Ezzel a gázsival végigszántottuk Magyarország színpadait, mivel a Generál nagyon népszerű volt. Érdekes módon az ORI-műsorhoz kellett mindenféle sanzonbizottsági engedély. Megint beadtam, és ugyanazt a nótát már invenciózusnak és jónak tartották. A szövegben annyit kellett változtatni, hogy a „nem tudok szabadon élni” helyett „nem tudok egyedül élni” lett. Ezt így elfogadták.

Egyébként ebben az esetben a dallam és a szöveg együtt született. Van 250 dalom bent a Jogvédőben, és különböző módon írtam ezeket. Volt olyan, amikor csak ilyen kamu angollal énekeltem fel, és mások írtak rá szöveget. Volt ilyen a Hungáriában, meg a Dolly Rollban is. Általában először a dallam volt kész. Sőt, volt olyan, hogy a hangszerelés is elkészült, és csak utána lett szöveg. Például a Pa-Dö-Dőnél volt a legérdekesebb. Ők imádták azt, ahogy én ilyen halandzsa angollal felnyomtam a szöveget, és szétröhögték magukat. A Bye-bye Szásánál ott vihogtak, amikor hallgatták a kazettát. Összeültek kalákában, és az egész csapat, a barátaikkal együtt, megírták a szöveget.

A Lehajtott fejjel első felvétele a Rádió 8-as stúdiójában készült. Amikor bementünk a stúdióba, a Locomotiv GT együttes volt előttünk felvételen, és valahogy ott maradt Bartának a nagyon jó akusztikus gitárja. Karácsony egyből felkapta, és próbálgatni kezdte. Azt mondta: – Te, ennek marha jó hangja van, ezzel kéne felvenni a Lehajtott fejjelt. – Fogtuk, és orvul, szegény Barta sem tudta, az ő gitárjával vettük fel a dalt. Ez mostanáig titok volt, de mostantól már nem lesz az.

A zenei rendező Bágya András és nagyon sokszor Rónai Pista volt. Antal Dórával, a hanglemezgyár zenei rendezőjével is dolgoztunk néha. Dóra befogta a fülét, amikor a Révész énekelt. Révész olyan magasságokba ment fel ezzel a préselt fejhangjával, ami egyedi volt nála, őt irritálta. De tetszett neki, hogy milyen vagány ez az egész, mert ilyen hangot még nem hallott, pedig ő operaénekeseket korrepetált. Eleve a Generál úgy alakult, hogy a hangok összecsengjenek. A Várkonyi – Novai – Révész-hang már a Zé-Gében rendkívül jól hangzott. Mivel a Matyit elvitték katonának, kerestünk valakit harmadik hangnak, és rátaláltunk Jamesre, aki még remekül gitározott is. Másunk se volt, egy gitár, egy basszusgitár meg egy dob. Meg Elefánt akkordozott néha. Egy nagyon egyszerű, minimál alapra énekelt vokálhangzás volt, ami egyedivé tette a Generált. Ehhez aztán hozzájött még a Mikrolied vokál, a három lány hangja: Selényi Hédi, Várszegi Éva és Herczku Mari, akik a Rádió gyermekkórusában énekeltek, és a világot bejárták Botka Valéria vezetésével. Legnagyobb meglepetésünkre a mi vokálunkhoz nagyon passzolt ennek a három lánynak a hangja. Ettől kezdve minden felvételünkön, fellépésünkön ott voltak ők is. És az akkori, négysávos felvételi lehetőségből csodákat tudtunk kihozni. Persze a műszakiak segítségével.