Claudia Hochbrunn

Itt mindenki idióta?

FORDÍTOTTA
CSŐSZ RÓBERT

Claudia Hochbrunn

Itt mindenki idióta?

Az irigyek, az örök optimisták
és egyéb nehéz természetű embertársaink

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű

Claudia Hochbrunn: Ein idiot kommt selten allein

© 2023 by Rowohlt Verlag GmbH, Hamburg

Hungarian translation © Csősz Róbert, 2024

© Athenaeum Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 428 2

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Klimó Petra

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Tartalom

HASZNÁLATI ÚTMUTATÓ (Előszó helyett)

NEHÉZ TERMÉSZETŰ EMBERTÁRSAINK EGYEDFEJLŐDÉSE

A fanyalgó

1. A fancsali

2. Az irigy

Az örök optimista

A misszionárius

A fanatikus

Az erénycsősz

A társutas

A spicli

A mártír

A mesélő

1. A mesemondó

2. A szélhámos

A gyáva

1. Az elkerülő

2. A hivatásos áldozat

ÖNISMERETI TESZT: Vajon én melyik típusba tartozom?

A teszt kiértékelése

Az a személyiségtípus

A b személyiségtípus

A c személyiségtípus

A d személyiségtípus

Az e személyiségtípus

Az f személyiségtípus

A g személyiségtípus

A h személyiségtípus

Az i személyiségtípus

A j személyiségtípus

A LEGJOBB STRATÉGIÁK NEHÉZ TERMÉSZETŰ EMBERTÁRSAINK KEZELÉSÉRE

Hogyan bánjunk helyesen a fanyalgókkal?

Hogyan bánjunk helyesen az örök optimistákkal?

Hogyan bánjunk helyesen a misszionáriusokkal?

Hogyan bánjunk helyesen a fanatikusokkal?

Hogyan bánjunk helyesen az erénycsőszökkel?

Hogyan bánjunk helyesen a társutasokkal?

Hogyan bánjunk helyesen a spiclikkel?

Hogyan bánjunk helyesen a mártírokkal?

Hogyan bánjunk helyesen a mesélőkkel?

Hogyan bánjunk helyesen a gyávákkal?

ÖSSZEGZÉS: Miért vagyunk tulajdonképpen mindannyian nehéz esetek?

A szerzőtől megjelent

HASZNÁLATI ÚTMUTATÓ
(Előszó helyett)

Nincs olyan érzésünk az utóbbi időben, mintha a világ tele lenne idiótákkal és okostojásokkal? Bárhová nézünk, mindenütt olyan alakokba botlunk, akik azt hiszik, ők találták fel a spanyolviaszt, ezért aztán mindenbe bele is kell ütniük az orrukat. Korábban egy labdarúgó-világbajnokság vagy Európa-bajnokság közeledtével gyakran hallottuk, hogy „a focihoz mindenki ért”. Az utóbbi időben meg mintha a járványokkal és a klímaváltozással lennénk ugyanígy.

Az ilyesfajta általánosításokhoz persze nem kell különösebben nagy ész, ezek a közhelyek gyakran éppen arra szolgálnak, hogy legyinthessünk mások véleményére. Minden megkülönböztetés nélkül berakjuk az embereket egy nagy csoportba, hülyeségnek minősítjük a véleményüket, és máris sokkal jobban érezzük magunkat. Mindenki más idióta, semmi kétség. Ezt aztán a közösségi média még tovább fokozza, minden ilyen csoportnak megteremtve a saját szlogenjeit, amelyekkel belefojthatják a szót az ellenfeleikbe. Az emberek meg tovább osztják a mémeket, amelyekkel hol többé, hol kevésbé intelligensen kifigurázzák, vagy legrosszabb esetben gyűlölködve sértegetik a másként gondolkodókat.

És sajnos senki sem vehet mérget arra, hogy ő maga sohasem csinál majd ilyet. Egyszerűen túl nagy a kísértés, hogy erkölcsi tévedhetetlennek gondolva magunkat kíméletlenül beletapossunk mások lelkébe. A középkorban az utálatos alakokat boszorkányként vagy eretnekként egyszerűen máglyára küldték Isten nevében, és igazából fel sem fogva, hogy ezzel a vetélytársak módszereit alkalmazzák. De végső soron ez is csak nézőpont kérdése.

A mi korunkban egyre inkább elmosódnak az éles választóvonalak a jó és a rossz között. Így az ördög Lucifer Morningstar alakjában egy népszerű tévésorozatban roppant rokonszenves szereplőként bukkan fel, miközben az ikertestvére, Mihály arkangyal egy hatalmas seggfej. Isten demenciával küszködik, és ezért szeretne nyugdíjba vonulni. A legnépszerűbb sorozatok alapvetően nagyon pontosan megmutatják, hogyan is működik a világunk. Tulajdonképpen epekedve vágyunk rá, hogy széttörjük a régi viszonyrendszereket és gondolkodási mintákat, és toleránsabban éljünk. De miközben a rokonszenves ördög a sorozatban Isten utódjaként lenyom egy arkangyalt, és ezzel világosan megmutatja, hogy már nincs egyértelműen fekete és fehér, a valóságban az emberek közötti szakadék egyre csak nő. Aki megpróbál közvetíteni vagy érvelni egy vitában, annak bizonyos értelemben gyakran sikerül egyezségre juttatnia a vitatkozó feleket: mindketten közös ellenségként tekintenek rá. A kompromisszum sokak számára ciki lett, mert aki szentül meg van győződve arról, hogy erkölcsileg neki van igaza, az egy jottányit sem akar engedni a véleményéből. Inkább hülyeségnek titulálja a másik álláspontját, amennyiben mindenkori saját világnézetének megfelelően éppen zöld komcsinak, fasisztának, rasszistának, iszlamistának, hitetlen kutyának, nácinak, kommunistának vagy éppen hasznos hülyének címkézi a vitapartnerét (és ez a lista csak egy kis ízelítő az általánosan használt szidalmakból, és semmiképpen sem tarthat igényt a teljességre).

A történelemből egyébként tudhatjuk, hogy a kompromisszumok nemcsak a kellemes munkakörnyezet kialakításához elengedhetetlenek, de az államok, és végső soron az egész emberiség boldogulásához is. Ám sajnos csak olyan emberek képesek kompromisszumokra, akik bele tudnak helyezkedni a másik fél helyzetébe. Aki magát tekinti minden dolgok mércéjének, az téríteni akar, szükség esetén akár erőszakkal is. Példaként szolgálnak erre a különféle vallásos konfliktusok, amelyek a vallások születésétől napjainkig alapjaiban rengetik meg a világunkat.

Amióta a közösségi hálózatok életünk szerves részévé váltak, lényegében csak internet-hozzáférés kell hozzá, és már szidalmazhatjuk is a másként gondolkodókat, akár a világ másik végéből is. A nagy arctalan tömegek bárki ellen mocskolódó kommentcunamikat indíthatnak, boszorkányüldözést vagy keresztes háborút követelve. Az arctalan felhasználótömegek teljes életeket tehetnek tönkre, és közben még jól is szórakoznak.

Persze az is lehet, hogy a világunk egyszerűen demokratikusabbá vált. Ha őszinték akarunk lenni, azért az nagy vívmány, hogy most már minden idiótának lehetősége van világgá kürtölni a véleményét, és megkérdőjelezni a tudományos eredményeket. Egy egészséges demokrácia ezt kibírja, még ha van is kockázata annak, hogy egy sok követővel rendelkező idióta nagyobb elérést szerez, mint egy tudós, akinek a munkája miatt nincs ideje állandóan a közösségi oldalakon lógni. Ez egyébként a normális átlagnépesség sok más emberére is igaz, ezért a shitstormok alapvetően csak azokat képviselik, akik azért vannak szinte nonstop online, mert vagy nincs kötött munkaidejük, vagy annyira elszigeteltek társadalmilag, hogy munka után inkább az interneten vezetik le a frusztrációjukat, mert a való életben nincsenek barátaik.

Aki olvasta az Ein Arschloch kommt selten allein (Egy seggfej ritkán jár egyedül) című könyvemet, az tudja, hogy a szemlélőn nagyon sok minden múlik. Senki sem hibátlan, és mindenki azt gondolja, hogy helyesen cselekszik. És akiket mi idiótának tartunk, azok valójában akár még egészen kellemes emberek is lehetnek, ha eltekintünk a kisebb-nagyobb hiányosságaiktól. De ahhoz, hogy megtaláljuk az ilyen emberek kellemes oldalát, közelebbről is meg kell vizsgálnunk őket. Legtöbben viszont, teljesen érthető módon, igyekszünk elkerülni a furcsa véleményeket hangoztató alakokat. A magánéletben végszükség esetén kitiltjuk őket a társaságunkból vagy a családunkból; a közösségi médiában pedig a „letiltás” gombra kattintva intézzük el őket. Így mindenki kényelmesen megmaradhat a saját kis buborékjában, ápolhatja az ellenségképeit, és tovább növelheti a társadalom megosztottságát. Végső soron mindig mi vagyunk a jók, hiszen mi vagyunk a saját történetünk főhősei vagy főhősnői.

Ez a könyv abban szeretne szórakoztatva segíteni, hogy jobban megértsük a látszólag furcsa embereket, ugyanakkor a saját problémás viselkedésünket is felismerjük és megkérdőjelezzük. Ráadásul még bizonyos stratégiák kialakításához is utat mutathat, hogy ne érezzük magunkat annyira tehetetlennek, ha nehéz természetű emberekkel kell vitatkoznunk, hanem gyorsabban átlássunk rajtuk, és megfelelően tudjunk reagálni rájuk.

E könyv állításait természetesen nem szabad véresen komolyan venni. Aki inkább nagy horderejű elemzésekre vágyna, és nem tud egy jót nevetni saját magán, az nem a megfelelő kötetet tartja a kezében. A humor az ember egyik legfontosabb önvédelmi fegyvere. Ha kicsit lazábban kezeljük a dolgokat, másoknak is könnyebben tudunk majd megbocsátani.

És ki tudja, talán akit eddig a közösségi médiában ellenszenves trollnak tartottunk, az valójában egy kedves ember, csak meg kell adnunk neki az esélyt, hogy ezt bebizonyíthassa.

De a félreértések elkerülése végett: a megértés nem jelenti azt, hogy mindent benyelünk. Az emberi kapcsolatokban gyakran teljesen világos határokra van szükség – de ezeket úgy kell meghúzni, hogy ne szégyenítsünk meg másokat, és ne teremtsünk magunknak örök ellenségeket.

Természetesen az itt bemutatott személyiségtípusok nem csak vegytiszta formáikban léteznek. Olvasás közben bizonyára mindenki talál majd magában néhányat az említett tulajdonságok közül, amelyeket viszont más jellemvonások mérsékelhetnek. Éppen ezért kapott helyet a könyv középső részében egy önismereti teszt, amelyből mindenki megtudhatja, melyik csoporthoz áll a legközelebb. A könyv utolsó részében pedig néhány stratégiát mutatok be azzal kapcsolatban, hogyan bánhatunk a legjobban nehéz természetű embertársainkkal.

Ez a könyv abban kíván segíteni, hogy jobban megértsük egymást, és túllépjünk az árkokon anélkül, hogy behódolnánk az idiótáknak. Bár ismételten szeretném megjegyezni: az, hogy ki az idióta, mindig a megfigyelő személytől függ.

NEHÉZ TERMÉSZETŰ EMBERTÁRSAINK
EGYEDFEJLŐDÉSE

Jól ismerjük az ilyen alakokat, a fanyalgókat, a fanatikusokat, az örök optimistákat, az erénycsőszöket és a többieket. De a miért válik valaki ilyenné? Ennek nagyrészt a gyermekkori fejlődés az oka. Kisgyermekkori tapasztalataink nagy hatással vannak ránk. De mindent azért nem lehet ezzel magyarázni, mert sokkal gyakoribbak azok a rossz szokások, amelyeket csak később, serdülőkorban vagy felnőttként sajátítunk el. Első pillantásra úgy tűnik, hogy ezek a szokások nagyban megkönnyítik az életünket, különben nem gyakoroltuk volna őket olyan szorgosan. Alaposabban szemügyre véve azonban kiderül, hogy többet ártanak, mint használnak. Miért dolgoznánk például, ha büntetlenül lehetne lopni, ha bármit elvehetnénk teljesen ingyen és bérmentve? Persze akinek csak egy csöppnyi esze van, tudja, hogy senki sem termelne semmit, ha nem kapna fizetséget a munkájáért. Ezért aztán az emberek kialakították az együttélés szabályait, így biztosítva, hogy mindenki kivegye a részét a munkából. Az emberek végső soron mindig attól félnek, hogy így vagy úgy megrövidítik, vagy éppen tisztességtelen előnyökhöz juttatják őket. És ez nemcsak az anyagi, hanem az eszmei értékekre is vonatkozik, ha akadályozzák őket abban, hogy úgy éljék az életüket, ahogyan szeretnék.

A gyermekek és a fiatalok többsége még tele van idealizmussal, és mindent jobban akar csinálni a szüleinél. Ezért aztán serdülőként mindent megkérdőjelez. Ez teljesen rendben is van így, hiszen, ha soha senki sem kérdőjelezett volna meg semmit, akkor az emberiség vélhetően még a kőkorszaki szakik szintjét sem érte volna el. Képzeljük csak el, milyen lehetett volna egy mai szülő-kamasz vita a kőkorszakban:

– Szó sem lehet róla! Csak azért, mert Szakócaiék nyílt lángot használnak a barlangjukban, nem kell mindjárt majmolnod őket. Minden értelmes ősember tisztában van vele, mennyire veszélyes a tűzzel játszani.

– Na, de anya, Szakócaiéknál sokkal melegebb van. És különben is, a múltkor Szakócai papa csinált valami új fegyvert, egy hosszú karóra rákötözött egy éles követ, amivel le tudja döfni az állatokat, és a húsnak sokkal jobb íze van frissen sütve, mint azoknak a szétmarcangolt dögöknek, amiket a papa szokott hazavonszolni.

– Igen, és mi történt Szakócai bácsival? Otthagyta a fogát az egyik mamutvadászaton. Áldom apádat, aki olyan ügyesen elkergeti a keselyűket a döglött állatoktól. Az ilyen veszélyes új hóbortoknak semmi keresnivalójuk az én barlangomban!

Ha ennél a példánál maradunk, a kőkorszaki kamaszunk egyszer majd maga is megtapasztalja, hogyan mennek a dolgok. És a későbbi viselkedésmintái e tapasztalatok függvényében alakulnak majd ki.

Ha pozitív tapasztalatokat szerez a Szakócai családnál, majd grillszakértővé és kiváló kőpattintó mesterré válik, akkor ezt a tudást a saját gyermekeinek is továbbadja. A szülei egy kicsit majd hisztiznek, hogy milyenek ezek a mai fiatalok, de vén fejjel végül boldogok lesznek, hogy a gyermekük elég mamuthúst hoz haza a vadászatokról, és télen jól fel tudja fűteni a barlangjukat.

Ha azonban a kőkorszaki kamaszunk kétbalkezesnek bizonyul, a tűzzel játszva alaposan megégeti magát, és mindkét hüvelykujját kékre-zöldre zúzza kőbalta-barkácsolás közben (ami miatt esetleg még jól ki is nevetik), akkor minden bizonnyal a szülei konzervatív eszményeihez húz majd. A tűz veszélyes, a kőszerszámok csak állatkínzásra valók, egy tisztességes kőkorszaki szaki pedig nem gyilkol állatokat, hanem bogyókkal és dögökkel táplálkozik.

Valójában így temetjük magunkba azt a fájó sérelmet, amit a saját kudarcunk jelent. És ha nem nevetik ki a mi kőkorszaki kamaszunkat, ő akkor is érzi, hogy gyengébb a többieknél, mivel nem bánik olyan ügyesen az újabbnál újabb vívmányokkal. Nem akarja gyengébbnek, tehát alacsonyabb rendűnek érezni magát. Szüksége van valamire, amiben jó. Minek vitatkozna hát tovább a szüleivel, akik maguk is elutasítják azt a sok újdivatú marhaságot, amelyek neki is annyi csalódást okoztak? Így hát megbékél a szüleivel, és ettől kezdve közösen szidják tovább Szakócaiékat. Az ember várja, mikor bukik el a másik, és közben örül, hogy a hagyomány őrzése őt magát megvédi a bukástól. Nem veszíti el például mamutvadászat közben a bácsikáját. Hogy apa elveszítette a fél szemét, amikor valami dögért viaskodott egy keselyűvel, az nem olyan fontos, elvégre van még egy másik szeme. Vélhetően valahogy így találták fel a kárörömöt.

A következő oldalakon olyan jelleműekkel fogunk külön-külön foglalkozni, akik sajátos viselkedésükkel értetlenkedést vagy éppen heves dührohamokat váltanak ki belőlünk.

A fanyalgó

A fanyalgó mindig mindenben csak a rosszat látja. Semminek sem tud örülni, még a sikernek is csak akkor, ha ő a legeslegjobb valamiben. Még kellemetlenebb az a tény, hogy a fanyalgó mások örömét is elrontja. A kákán is csomót keres, és mindig meg is találja, sőt, nem is csak csomót, hanem mindjárt egy hatalmas gubancot. Emiatt aztán a fanyalgók rettegett és nem különösebben népszerű alakok.

A fanyalgó egy gyűjtőfogalom: két hasonló altípust foglal magában, amelyek azonban némileg különböznek egymástól, és erre tekintettel kell lennünk, amikor a megfelelő kommunikációs stratégiát keressük.

Van egyrészt a fanyalgó a maga legkifejlettebb formájában, aki mindig mindennel elégedetlen, saját magát is beleértve. Ezek a fancsalik.

A másik típus meg az irigy tyúk, aki mindig csak azt szólja le, amit ő maga nem kaphat meg. Ha valaki nem szereti a nemek közötti hátrányos megkülönböztetést, az természetesen az irigy pulykát is használhatja.

1. A fancsali

Az ilyen embereknek kisgyermekkorukban sokszor volt részük szülői elutasításban. A szülők nem értek rá foglalkozni velük, és nem tartották be az ígéreteiket. Jellemző például, hogy gyerekként nagyon vártak valamilyen közös családi élményre, amelyet aztán a szülők minden különösebb ok nélkül lemondtak. Például minden gyerek nagyon csalódott lesz, ha a régóta beígért állatkerti látogatást a szülők hirtelen lemondják. A különbség a fancsalik és a többi gyerek között abban áll, ahogyan a szülők ezt a helyzetet kezelik. Miközben egyes szülők őszintén elmagyarázzák a gyermeküknek, hogy miért kellett lemondaniuk a tervezett állatkerti látogatást – például azért, mert a kórházi nővérként dolgozó anyának hirtelen be kell mennie túlórázni –, addig a leendő fancsalik szülei teljesen másképp járnak el. Ők úgy gondolják, hogy a gyermekük csalódottságát enyhíteni tudják, ha az értelmére apellálnak valami ilyesmivel: „Nézd, az állatkert valójában állatkínzás. Az állatokat csak úgy bezárják oda, pedig azok sokkal szívesebben szaladgálnának odakint a természetben. Tisztességes ember nem megy ilyen helyre. Sokkal jobbat teszünk az állatokkal, ha nem támogatjuk tovább az állatkerteket.”

És a csalódott gyermek már nem is bosszankodhat tovább, hogy nem mehetett el az állatkertbe. Hiszen ezzel a látogatással automatikusan állatkínzóvá válna, aki csak azért megy oda, hogy a ketrecbe zárt teremtmények szenvedésén szórakozzon. És ebben az a szörnyű, hogy a szülőket az állatok jóléte egy cseppet sem érdekli. Ők csak erkölcsileg magasztosnak akarnak tűnni, hogy így érjék el a céljaikat (az ilyen szülők többnyire erénycsőszök, akikkel később ismerkedünk majd meg). Ezt tudat alatt a gyerek is érzi, de ő még nem tudja ezeket az érzéseket a helyükön kezelni. Egyszerűen csak kellemetlenül érzi magát, és ezért a lelkiismeret-furdalását okolja, amelyet a rácsok mögött sínylődő szegény állatok keltenek benne.

Majd amikor a többi gyerek az iskolában a hétvégi állatkerti élményeiről áradozik, az újsütetű kis fancsalin ismét irigység és szomorúság lesz úrrá, csakhogy ezt nem vallhatja be magának. Senkit sem szeretne irigyelni azért, mert csatlakozott az állatkínzók társaságához. Így a fanyalgó kisgyerek ugyanúgy reagál a többiek elbeszéléseire, ahogyan korábban a szülei az övére. Kioktatja őket az állatkínzásról, meg arról, mennyire undorítók az állatkertek, és kifejti, hogy egy tisztességes gyereknek nem is lenne szabad állatkertbe mennie, mert akkor ő is rögtön bűnrészessé válik. Ha még csak elsős, akkor vélhetően sikert arat a szövegével, és a többiek döbbent arccal hallgatják. Negyedikesként már nincs olyan könnyű dolga, mert itt már az is benne van a pakliban, hogy a magabiztosabb gyerekek egyszerűen kinevetik, vagy irigy pulykaként jól kicsúfolják.

Pedig egy igazi irigy pulykával ellentétben a fancsali gyerek egyáltalán nincs tudatában annak, hogy irigykedik. Az irigység érzését eltemette a lelke mélyén, és harcol ellene, amennyiben a ketrecbe zárt gyenge állatok védelmezőjévé stilizálja magát. Ha eldurvul a vita, akár erőszakkal is megvédi a szegény állatok becsületét, és ha kell, simán bemos egyet a javíthatatlan állatkert-látogatóknak. Csak húsz évvel később, az első pszichoterápiás ülésén ébred majd rá arra, hogy ezek a támadások valójában a szülei ellen irányultak, akik annak idején akkora csalódást okoztak neki.

Mivel olyan szülőkkel él együtt, akik egyrészt teljesen megbízhatatlanok, másrészt mindenre van valami logikusnak hangzó kifogásuk, ezért az ifjú fancsali egyre alkalmazkodóbbá válik. Elvégre annak is megvan a maga előnye, ha valakiből fanyalgó lesz. Aki elsajátította az irigykedés művészetét, abból később minden gond nélkül lehet majd kritikus, legyen szó akár irodalmi művek értékeléséről, vagy a legújabb multifunkcionális metszőollóról, amely rögtön kicsorbult, pedig csak hét fát metszett meg vele.

Amióta van internet, a fanyalgók számtalan módon vívhatnak ki elismerést maguknak. Főleg a szállodák, éttermek, orvosok vagy online boltok értékelése jelenti számukra a megfelelő terepet, ahol igazán kibontakozhatnak. Itt megmutathatják, mi mindent tanultak. A fancsalik az irigy pulykákkal szemben nem elégszenek meg annyival, hogy odapötyögnek valami semmitmondó értékelést, és adnak az ötből egy csillagot. Nem, a fancsali alakok igazi virtuózok, akik alaposan megrágják a dolgokat, és többet bíbelődnek egy jó kis fanyalgással, mint egyik-másik vezető politikus a doktori disszertációjával. Egy fancsali az írásművével ugyanis telibe akarja találni, bántani az áldozatát, ahogyan az élet is teszi ezt vele egyfolytában.

Néha nagyon furcsa vadhajtásokkal jár, amikor az említett alakok például nem érzik, hol a határ. Egy igazi fancsali mindenről ítéletet mond. Ha akció közben szeretnénk látni őket, akkor olvassunk bele az egyik ismert, harcias ókori hölgyekről elnevezett online webáruház szexjátékokkal kapcsolatos egycsillagos értékeléseibe. De ha lehet, akkor a böngészőnket kapcsoljuk privát módba – már ha nem szeretnénk később folyamatosan ilyen tartalmú reklámokat nézegetni. El sem hinné az ember, mennyi részletes elemzés olvasható a felfújható gumibabák rosszul eldolgozott varrásairól és illesztéseiről, és hogy azok milyen komoly sérüléseket okoztak a recenziók szerzőinek. Az ilyen online értékelések egyébként valóságos kincsesbányának számítanak, ha embertársaink lelkivilágát szeretnénk tanulmányozni.

Ha egy fancsali elég sikeres, akár még a tévébe is meghívhatják, és beszélgetős műsorok állandó vendége vagy vezető politikus is válhat belőle.

A politikában a fancsalik elsősorban azzal tűnnek ki, hogy különös ékesszólással tudnak szétszedni másokat. Kiválóan felkészültek, és alaposan helybenhagyják politikai ellenfeleiket. De van velük egy nagy gond: ugyan kiváló elemzéseket adnak elő arról, hogy mivel mi a baj, de képtelenek konstruktív megoldási javaslatokat kínálni. Persze nagyon hasznos, ha egy ilyen ember erősíti a kampánycsapatot, feltéve, hogy van legalább két örök optimista mellette, aki a konstruktív javaslatokat szállítja, miközben a fancsali atomjaira szedi a vetélytársakat.

Ez a személyiségtípus ugyanakkor nem igazán tudja kiélvezni a sikert. Annyira hozzászokott, hogy egyből a negatívumokra összpontosít, hogy egyszerűen semmibe veszi vagy lekicsinyli a sikereit. Ez a politikában akár hasznos is lehet. Egy ilyen fancsali tökéletes például köztársasági elnöknek, mivel az a feladatából adódóan állandóan figyelmezteti, dorgálja a honfitársait, és folyamatosan az állampolgári kötelességekről papol. Mivel egy igazi fancsali mindig mindenre kiválóan felkészül, ezért államférfiúhoz méltó, tapsvihart kiváltó beszédeket tud tartani például világháborús megemlékezéseken, vagy ha valami természeti katasztrófa történik.

Kormányfőnek ugyanakkor egy ilyen ember már nem lenne alkalmas, mivel egy miniszterelnöktől elvárható, hogy bonyolult tárgyalási helyzetekben is konstruktív megoldási javaslatokkal rukkoljon elő.

Ha egy fancsali megtalálja a helyét és a szerepét, és ki tudja játszani a személyiségéből adódó erősségeit, akkor nincs miért változtatnia az életén. Célba ért, jó neki ott, ahová került.

A sikertelen fancsalik esetében már problémásabb a helyzet, ők ugyanis kénytelenek mindent alaposan leszólni a szűkebb környezetükben. Akár már egyetlen, mások számára észrevehetetlen szépséghiba is teljesen tönkreteheti a kedvüket.

Ha például egy ilyen hajlamokkal megáldott hölgy elmegy vásárolni a barátnőjével, és felpróbál egy csinos felsőt, akkor először azt vizsgálja meg, hogy van-e bárhol valami gond, mennyire feszül a ruha a problémás területeken. Ezért aztán az ilyen barátnők kiválóan alkalmasak shoppingoláshoz kísérőnek. De ha minden passzol, és elindulnánk a kasszához a felsővel, akkor ő majd biztosan kikapja a kezünkből, mondván, „nézzük csak meg először, biztosan minden varrást rendesen eldolgoztak-e”.

És a nőnemű fancsali addig keresgél majd, amíg nem talál valami jelentéktelen apróságot. Ha a barátnője is ugyanolyan, mint ő, akkor lőttek az egésznek. A következő lépés az lesz, hogy megkérdezi az eladótól, van-e a felsőből olyan, ami nincs így „elcseszve”. Ha van belőle raktáron, akkor a két barátnő árgus szemekkel a többi darabot is megvizsgálja majd – és biztosan találnak is valamit, ami nincs rendben. Végül erősen fanyalogva hazamennek, anélkül, hogy bármit is vettek volna.

Ha a shoppingolni kívánó nem egy nőnemű fancsali, akkor talán elég rutinos ahhoz, hogy oda se adja a felsőt a barátnőjének, hanem egyenesen a pénztárhoz siet vele. Vagy hagyja, hogy a barátnője nekiálljon hibákat keresni rajta, abban a reményben, hátha sikerül valami kedvezményt kicsikarnia. Az ilyen alakok – legyen szó férfiakról vagy nőkről – egyébként sohasem elégedettek, bármennyi kedvezményt kapnak is, hiszen a kedvezménytől a ruha nem válik tökéletessé. Ebben különböznek igazán az irigyektől, akik célzottan azért szólnak le bizonyos dolgokat, hogy hasznot húzzanak belőle.

A fancsalik tehát komoly veszélyt jelentenek mindazokra, akiknek ugyancsak van hajlamuk a fanyalgásra, könnyen tönkretehetik ugyanis a vásárlás örömét. Más típusú embereknél ez a hatás attól függ, mennyire képesek konstruktívan kezelni a fancsalik tulajdonságait.

2. Az irigy

A fancsalikkal ellentétben az irigyek képesek irányítani és ellenőrizni a viselkedésüket. Amíg a fancsali gyerekek szülei gyakran erénycsőszök, addig az irigység célzottan öröklődik a szülőről a gyermekre. A gyerekek a felnőttek példájából tanulnak. Tegyük fel, hogy egy irigy személy szeretne elmenni az állatkertbe, de a szüleinek nincs rá idejük vagy pénzük (ami az ilyen szülők esetében talán még gyakoribb is). A szülők ez esetben nem különféle erkölcsi kifogásokkal fogják lecsillapítani a gyermeküket, hanem a kezébe adják a tökéletes eszközöket ahhoz, hogy még akkor is jobban érezze magát, ha egyébként semmibe veszik.

Képzeljük el a következő jelenetet:

– Anya, Julia szüleinek éves bérletük van az állatkertbe. És Julia egyfolytában csak az állatkertről mesél. Nem mehetnénk el mi is valamikor?

– Jaj, ezek a Möllerék! Ők persze simán megengedhetik maguknak az ilyesmit. Tudod, hogy Julia apja a főnök egyik talpnyalója, és ezért többet keres apádnál, pedig feleannyit sem ért a szakmához, mint ő. Szóval ezért keres apád olyan keveset, hogy még az állatkertbe sem tudunk elmenni belőle, Möllerék meg képesek éves bérletet ajándékozni a kislányuknak. Micsoda egy gusztustalan népség!

– De anya, én úgy szeretnék elmenni az állatkertbe!

– Juliának és a szüleinek köszönheted, hogy mi ezt nem engedhetjük meg magunknak. Igazán meghívhatnának egyszer, de az már eszük sem jut. Micsoda egy finom úri népség! Közben meg a mi pénzünkből rázzák a rongyot.

– De mit mondok majd az iskolában, mikor mindenki elmehet az állatkertbe, én meg nem?

– De hát te olyan okos fiú vagy, Lukas. Valójában Julia szegénységi bizonyítványt állít ki magáról, ha a ketrecbe zárt állatokban örömét leli. Mondd meg neki, hogy te nem jársz állatkertbe, mert tiszteletben tartod az állatok szabadságát, és megveted azokat, akik ezt a kegyetlenkedést az éves bérlet megvásárlásával még támogatják is.

– De anya, én is el akarok menni az állatkertbe!

– Nincs pénzünk rá. És ennek Julia családja az oka. Tényleg hagynád, hogy továbbra is vigyorogva járjon az állatkertbe a mi pénzünkből?

Lukas itt belátja, hogy sohasem fog eljutni az állatkertbe, és ezt természetesen a beképzelt Julián akarja megtorolni. Ezért aztán az irigy kis Lukas is ugyanazt a történetet adja elő, mint a fancsali kisgyerek: még hogy állatkertbe menni! Neki aztán esze ágában sincs olyan helyre menni, ahol agyonkínozzák a szegény állatokat.

A különbség abban áll, hogy az irigy gyerek, a fancsalival ellentétben, maga sem hiszi el, amit mond, és csak azért mond ilyeneket, hogy a földbe döngölje Juliát. Ez a fajta viselkedés nagyon elterjedt, és már a mesékben is megjelenik, gondoljunk csak a rókára, aki nem fér hozzá a szőlőhöz, ezért inkább azt mondja róla, hogy túl savanyú.

Az irigyeknek csak egy céljuk van: el akarják rontani mások örömét valami olyan dologgal kapcsolatban, amelyet ők maguk nem kaphatnak meg. De ha az adott dolgot így vagy úgy mégis meg tudják szerezni, azt azért nagyon tudják élvezni.

Képzeljük el, hogy Julia most annyira kétségbeesik szegény állatok miatt, és annyira szégyelli magát, hogy bevágja az állatkerti bérletét az iskolai szemeteskosárba. Ez esetben az irigy Lukas lesz az első, aki titokban kihalássza a bérletet, és szépen el is megy vele az állatkertbe, már amennyiben nem egy fényképes igazolványról van szó.

És ha valaki megkérdezi tőle, hogyhogy most már ő is rendszeresen jár az állatkertbe, egyszerűen kitalál egy új történetet önigazolásként. Például időközben megtudta, hogy az állatkert nagy hangsúlyt fektet a veszélyeztetett állatfajok védelmére, így jelentősen hozzájárul a fajpusztulás elleni küzdelemhez.

Az ilyen irigy személyek tehát igazi megalkuvók, valódi szélkakasok. Mindennek lehordják azt, amit nem tudnak saját erőből elérni, a legnagyobb sikerük pedig, ha képesek annyira leszólni valamit mások előtt, hogy azoknak még a kedvük is elmegy mindentől.

Társadalmunk tele van ilyen irigy alakokkal. Egyes irigy nőszemélyek például simán elmagyarázzák a barátnőjüknek, hogy kész csőd az aktuális barátja, hogy azután ők maguk szedjék fel a kirúgott pasast.

A politikában gyakran a kisebb – és koalíciós partnernek gyakran felajánlkozó – pártokban találkozhatunk ezekkel a jellemvonásokkal. Ha pedig úgy alakul a helyzet, hogy a párt nem éri el a célját, akkor olyan frappáns szlogenekkel bolondítja a választóközönséget, mint hogy jobb nem kormányozni, mint rosszul kormányozni.

Az irigy munkatársakkal is csínján kell bánni, mivel hajlamosak mindent szántszándékkal csak azért lefitymálni, hogy abból előnyt kovácsoljanak maguknak. Ha tehát egy kollégának volt egy kiváló javaslata, amely végül a folyamatos fanyalgás hatására a szemétkosárban kötött ki, akkor egy irigy alak nem átallja azt később a saját ötleteként előadni, ha az alkalom úgy hozza.

A különféle online portálokon az ilyen emberek nagyon élvezik, hogy a névtelenség mögé bújva jól leszólhatnak olyan dolgokat, amelyeket egyébként meg sem engedhetnének maguknak. Valószínűleg miattuk van az, hogy bizonyos online szolgáltatóknál csak olyan személyek oszthatnak meg értékelést, akikről biztosan tudják, hogy tényleg vásároltak is náluk. Az irigy alakok a földbe is döngölhetnek valamit, de akár áradozó kommenteket is képesek írni, ha rendesen megfizetik őket. És a fizetségnek nem is kell mindig anyagi természetűnek lennie, néha sokkal értékesebbek azok a szívességek, amelyekkel valaki tartozik nekik.

Amíg tehát a fancsalik teljes meggyőződéssel csinálják, amit csinálnak, és jól meg is szenvedik a saját viselkedésüket, addig az irigyek a legsunyibb alakok közé tartoznak, akik csak a saját érdekeiket nézik, és nem nagyon vannak gátlásaik.