Copyright © Eve Red

Borítóterv: Red Zone Book

Tördelte: Bodnár Alexandra

Kiadja a Red Zone

ISBN 978-615-7146-01-3

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A szervezők írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Először is szeretném leszögezni, hogy ez a regényem is pusztán csak a képzeletem szüleménye. A neveket, a helyszíneket próbáltam reálisan ábrázolni, de előfordulhat némi eltérés a valóságtól, ami felett szeretném, ha szemet hunynátok, Drágáim, és az írói szabadság számlájára írnánk. Előre is köszönöm szépen Nektek!

Egy novellát tudnék írni arról, kedves Olvasóim, hogy mennyire hálás vagyok nektek. Gondolom, megelégedtek ezzel a pár sorral is, mert nem szeretném húzni az időtöket. Hálás vagyok, hogy ilyen aktívan megosztjátok velem a véleményeteket, meg azokat a szebbnél szebb képeket, amiket a könyvekről készítetek. Csodálatosak vagytok! Álmomban sem gondoltam volna, hogy ilyen sokan megszeretitek a történeteimet. Számomra az írás terápia, mégis az adja a legnagyobb erőt és motivációt a folytatáshoz, hogy támogattok engem, és hűségesen olvassátok a regényeimet.

Köszönöm a szerető családomnak, hogy segítettek nekem. Szerettek és mellettem álltok akkor is, amikor nem igazán vagyok ,,elérhető”, mert elmerülök a történetekben, a karakterekben. Szeretlek Ildikó, Fannipanni, Öcsipöcsi! Szívem, szeretlek és köszönöm, hogy elviseled a hülyeségeimet!

Köszönöm Király Bernadett, Detty, hogy vállaltad a bétázást/előolvasást. Te vagy nekem az első, mert az előző könyveknél még nem tudtam, hogy milyen fontosak a bétaolvasók, és hogy egyáltalán mit is csinálnak. Köszönöm a munkát, az időt, amit beletettél nekem.

Szandi, köszönök szépen mindent! Köszönöm, hogy vagy nekem! Szeretek veled dolgozni. Szeretlek!

Ha mindennap sütne a nap, ki ne kívánná az esőt?

japán közmondás

1. fejezet

Ren

Akimoto Yuu, az ojabun, egyenes háttal ül előttem törökülésben. Én vele szemben foglalok helyet. Könyörtelen arckifejezése megdermeszt. A gyűlölet a szemében vérszomjas dingóként csap le rám.

Tekintetem Ritsura, az öcsémre siklik. Jobb oldalt áll Yuu két embere mellett. Mintha halvány mosoly derengene az arcán, de mire felfognám, már lesüti a szemét. Miatta keveredtünk ebbe a slamasztikába. Pedig lassan egy éve, hogy utoljára itt jártam. A bal kisujjam hiányzó felső perce örök emlékeztető. Apám és én azt hittük, Ritsunak végre megjött az esze. Úgy látszik, mégsem.

Nyílik a fuszuma[1]. Jumi lép be rajta tálcával a kezében. Ebben a virágmintás kimonóban olyan, mint valami gyönyörű jelenés.

Elnyomok magamban egy sóhajt.

A vágy azonnal megfeszül bennem a látványától. Úgy nézem, mint az életet adó vizet a vörös homokbuckák között. Számomra Jumi maga az élet, mégis erőnek erejével kell visszafognom magam. Nem adhatom jelét az ojabun előtt, milyen hatással van rám a lánya.

Rám néz gyönyörű barna szemével, amiben feldereng az aggodalom, aztán szerényen lesüti a tekintetét. Hosszú, kecses nyaka szabadon van, ébenfekete haját kontyba fogta a tarkóján. Szinte érzem az orromban a jázminillatát, pedig még a közelemben sincs. Magamba akarom szippantani minden egyes mozdulatát, hogy elő tudjam idézni agyam rejtett zugából, amikor egyedül fekszem az ágyamban. Ki vagyok rá éhezve, nagyon hiányzik, hiszen két hónapja, hogy utoljára a finom kis puncijában jártam. Kecses alakját még ez a színes kimonó sem rejtheti el előlem, mert tudom, mi rejlik alatta.

Jumi óvatosan lehajol, leteszi a tálcát közénk, Yuu pedig egyetlen kézlegyintéssel elküldi. Mélyen meghajol, majd hangtalanul távozik.

Lenézek a tálcára.

Megreked bennem a levegő.

Egy fehér rongy és egy kés hever rajta, a két sárkánymintás csésze mellett.

A torkom összeszorul. Ez nem lehet más, csak jubicume.

Apám már figyelmeztetett rá, hogy ez várhat rám, mégis úgy érzem magam, mintha gyomorszájon vágtak volna. A hiányzó ujjpercem lüktetni kezd, mintha a testem is emlékeztetni akarna rá, milyen ára van a hibáknak ebben a világban.

Felpillantok Yuu arcára. Rezzenéstelenül figyel.

Ritsu továbbra is lesütött szemmel áll mellette, mintha az egészhez semmi köze sem lenne. Pedig pontosan miatta ülök most itt. Miatta kell ismét bizonyítanom a lojalitásomat.

A szobában megül a csend. A két csésze között heverő kés fémje hidegen csillan meg a fényben.

Lassan kifújom a levegőt.

Nem remeghet meg a kezem.

Az ojabun előtt.

Jumi apja előtt.

Yuu felemeli az egyik csészét, a kancsóért nyúlok, színültig töltöm a poharát. A kicsorduló szaké a csésze alatt lévő üvegbe folyik, majd leteszem, és a saját csészémet veszem magamhoz, hogy Yuu tölthessen nekem.

– Egészségünkre! – emelem meg a poharam koccintásként, aztán lehajtom a fejem, beleszagolok a szakéba. Mandula, nád és eső illata tolul az orromba.

Akarva-akaratlanul eszembe jut a szaké ceremónia, ami a beavatásom napján történt az öt család jelenlétében. Miután elkerülhetetlenül a jakuzába kerültem, én is a ranglétra alján kezdtem, annak ellenére, hogy a saját klánom ojabunja valóban a vér szerinti apám. A szavak a fejembe égtek, mint valami kőbevésett fogadalom.

,,A mai naptól fogva egészen halálomig a családnak szentelem magam. Az ojabun az egyetlen szülőm, követem őt tűzön-vízen át!”

Belekortyolok az italba. Jólesik, ahogy a meleg alkohol végigégeti a nyelőcsövemet, aztán félig kiürítem a csészét.

– Ren-san – tereli magára a figyelmem Yuu –, most mivel szeretnéd elnyerni a bocsánatomat?

Az ojabun gúnyosan elmosolyodik, felvont szemöldökkel pillant le a fehér rongyra és a késre.

Nem szeretem az ilyen játszmákat. Mindketten tudjuk, hogy ismét jubicumét kell végrehajtanom.

Magamra vállalom, amit a testvérem tett, mert meg akarom kímélni a büntetéstől. Ez azóta így megy, amióta tíz évvel ezelőtt felkutattam a japán gyökereimet. A két fivérem közül Ritsu a legproblémásabb. Folyton ki kell húznom őt a szarból. Néha már az az érzésem, hogy direkt csinálja, de mit tehetnék? Ők a családom.

Mindent megtennék a testvéreimért és az apámért, mint hadnagynak, kutya kötelességem kiengesztelni a rivális családot, a Emagucsi-Gumit. Ritsu az ő területükön terített drogot, ami nagyjából olyan, mintha szembe köpte volna őket.

Kiszorítom a további gondolatokat a fejemből, majd az előttem álló feladatra összpontosítok. Az asztal szélére teszem a fehér kendőt, ráhelyezem a bal kezem kisujját, majd elveszem a kést.

Az első alkalommal azért izgultam, mert nem tudtam még, mekkora fájdalommal jár. Most rohamtempóban ver a szívem, mert pontosan tudom, mire számítsak. Végigfolyik az izzadság a homlokomon. A fülemben zúg a vér.

Sokkal könnyebb, ha minél hamarabb túlesek rajta.

Megnyalom a kiszáradt számat, mély levegőt veszek. Összeszorítom a fogam, és a kisujjam második ujjpercéhez illesztem a hideg fémet. A pulzusom lüktet. Belevágok a bőrömbe, lefelé nyomom a pengét.

Az éles, kezembe hasító fájdalomtól felszisszenek.

Kesernyés, fémes szag csapja meg az orromat.

A csontnál kissé megakad a kés, én pedig még nagyobb erőt fejtek ki. Hideg verejték folyik végig a tarkómon. A csont recseg, amíg végül a penge áttör rajta. A kínzó fájdalom szétrobban bennem. Zihálok. Nem engedem meg magamnak, hogy felkiáltsak.

Bassza meg!

Most még erősebben hasít belém a sajgás, mint az előző alkalommal. Vér spriccel a csonkból. Az ujjam perce végül a vérrel átitatott kendőn landol.

Kifut az arcomból a vér, nehezen kapok levegőt, a pulzusom lezuhan, alig kell valami, hogy elájuljak, ahogy az adrenalin kezd kiürülni belőlem. Remegő kézzel a kendőbe csomagolom a levágott ujjpercet, a bal kezemet magamhoz szorítom, majd mély meghajolással felkínálom Yuunak.

– Mélységesen sajnálom, Akimoto-sama!

Mintha egy örökkévalóság telne el így, mire végül elveszi tőlem. Csak ezután egyenesedem fel.

– Ritsu-san, hozz a bátyádnak valami rongyot, mert mindjárt összevérez itt mindent. Azt sem hagyhatjuk, hogy az apátok, Toda-san elveszítse most mindkét fiát.

Felkapom a fejem az apám neve hallatán.

Mit jelent az, hogy mindkét fiát elveszítse?

A fájdalom miatt nem tudatosul bennem a mondandója, de a zsigereimben érzem, hogy nagy jelentősége van.

Ritsu egy tál sót tesz elém, majd megragadja a kezem, és belenyomja.

Összeszorítom a fogam.

Dühösen fújtatok a testvéremre, holott tudom, hogy csak segíteni próbál, így tudjuk a leggyorsabban elállítani a vérzést.

De akkor is kibaszottul fáj.

Az egész testemet elönti az izzadság.

Ritsu átnyújt egy törölközőt. Belebugyolálom a bal kezemet olyan szorosan, amennyire csak tudom.

– Most pedig menj, és élvezd a vendégszeretetünket – bocsát el Yuu olyan hangsúllyal, mintha egy darab szar lennék.

Felállok, és amennyire csak tudom, kihúzom magam.

– Bocsánatot kérek! – Meghajolok Yuu előtt, megadva neki a tiszteletet. Örülhetünk, hogy a testvérem ennyivel megúszta.

Ritsu, végül az ojabun egyik embere is követi a példámat. Meghajolnak, aztán mindhárman távozunk a szobából.

Amikor a szűk folyosóra érünk, a szívem fölé emelem a kezem, hogy lassítsam a vérzést. A kijárat felé sietünk, a sötétbarna keményfa padlón zoknis lábunk ütemesen dobban.

– Hogy gondoltad ezt? – váltok át noongar nyelvre, hogy az előttünk haladó katona ne értse, miről beszélünk. – Amint kiérünk, magyarázatot követelek.

Áldom a napot, amikor megtanítottam az ausztrál bennszülött nyelvet a fivéreimnek és az apámnak, nem sokkal azután, hogy ideköltöztem. Az ősi nyelv mindig hasznosnak bizonyul, amikor nem akarjuk, hogy a körülöttünk lévő emberek tudják, miről beszélünk.

Lelépünk a genkanba[2], ahol a korábban levetett cipőink sorakoznak. Ritsu segít felvenni az enyémet.

Odakint az ősz már a tavasz fölé kerekedett. Mélyet szippantok a természet földes, színekbe burkolt illatából. Elhaladunk a gondosan formára nyírt bokrok mellett, mire Ritsu rágyújt egy cigarettára.

– Nem gondolkodtam, nagyon sajnálom, ani[3].

Rápillantok.

Ártatlan szemekkel néz fel rám.

Szinte minden férfinál magasabb vagyok néhány centivel, a legtöbb nőnél pedig jóval több, mint egy fejjel. Istenem, de hiányzik az én kis Jumim. Biztosan megoldja ma este valahogy, hogy találkozzunk. Alig várom, hogy láthassam, hogy magamhoz húzhassam, hogy végre újra az enyém lehessen néhány lopott órára.

– Ani? – pillant rám kérdőn Ritsu.

Barna szemében ott ül a bocsánatkérés. Rövidre nyírt haja csak alig hosszabb az enyémnél. Annak ellenére, hogy nem vagyunk édestestvérek, mindhárman meglepően hasonlítunk egymásra. Legalábbis külsőre. Az én szemem csak az anyám miatt kerekebb.

Nagyot sóhajtok.

Most nincs erőm, és őszintén szólva, kedvem sincs vitatkozni vele.

A gondosan ápolt kerteket hosszú kőkerítés váltja fel. Áthaladunk a nyitott kapun a vendégház felé, ahol egy évvel ezelőtt is elszállásoltak minket. A fekete tető éles kontrasztban áll a fehér falakkal, mintha a bennem dúló viskodást tükrözné: kötelesség és vágy örök harcát. Hachioji több órás autóútra van az otthonomtól, Haradzsukutól, ezért alszom itt. Nem szeretek ezen a birtokon lenni. Yuu vendégszeretete mindig mesterkélt, minden mosolya mögött fenyegetés lapul.

Az egyetlen előnye, hogy Jumival együtt lehetünk.

A gondolatra, hogy ma megcsókolhatom, érezhetem a bőrét az ujjaim alatt, tinédzserkori izgatottság lesz úrrá rajtam.

Sosem felejtem el a napot, amikor tíz évvel ezelőtt először pillantottam meg Jumit.

A színes virágokat bámultam, és ismét rám tört anyám hiánya. Tetszett volna neki ez a japánkert. Imádta volna Japánt, de sosem járt itt.

Édesanyám halála erdőtűzként terjedt szét bennem, lassan felemésztett. Állandó nyomás nehezedett a mellkasomra, a szívembe pedig tompa, kínzó fájdalom költözött. Rászoktam a cigire, az alkoholra és a drogokra sem mondtam nemet.

Pár hónapja érkeztem Sidneyből Japánba. Nehezen illeszkedtem be, csak kevesen beszéltek angolul, mégis boldog voltam, hogy az apám mellé testvéreket is kaptam, egy új családot. Olyan életigenléssel töltött el, amit addig nem ismertem. Végre-valahára úgy éreztem, értelmet nyert az életem.

A fák felé sétáltam, megálltam egyik mögött, és rágyújtottam, mert tudtam, hogy apám még sokáig fog tárgyalni Akimoto Yuuval. Egyelőre nem vehetek részt ezeken a megbeszéléseken, még sokat kell bizonyítanom. Ennek ellenére jólesett, hogy apám már a kezdetektől fogva bevont mindenbe.

Távolabb ágak recsegtek.

Valaki közeledett.

Kinéztem a fa mögül, és a látványtól még a szám is résnyire nyílt.

Egy lány állt meg pár méterrel arrébb. Visszanézett a ház felé, ahonnan minden bizonnyal érkezett. Színes, virágmintás kimonó fedte a testét, mégis valahogy vonzóbbnak találtam benne, mint az ausztrál nőket a rövid szoknyáikban és mély kivágásaikban.

Felemelte a fejét a lombkoronák felé. A napsugarak megvilágították tejfehér bőrét.

A szívem nagyot dobbant.

Nem tudtam levenni róla a tekintetem. Amikor összeakadt a pillantásunk, bennem rekedt a levegő. Gyönyörű volt. Törékeny, akár egy porcelánbaba. Fekete szemének mélysége beszippantott, akár maga Japán.

Kíváncsian, mégis meglepő magabiztosággal indult el felém. Két méterre tőlem megállt. Csak ekkor tűnt fel, hogy nem lehet több tizenöt évesnél.

Pár év múlva gyönyörű nő lesz belőle.

Mondott valamit japánul, de nem értettem. Pedig már elkezdtem tanulni a nyelvet.

– Te új vagy itt? – váltott át hibátlan angolra.

– Igen.

Bólintott.

Egy ideig csendben méregettük egymást. Beleszívtam a cigimbe, mire elfintorodott.

– Nem szeretem a szagát, nem kéne dohányoznod.

– Egy tízéves ne mondja meg nekem, mit kéne csinálnom.

Sértődötten összefonta maga előtt a karját.

– Tizenöt éves vagyok!

Magamban elmosolyodtam. Direkt mondtam kevesebbet.

Ennek ellenére elnyomtam a félig elszívott cigarettát.

Valahonnan a ház felől dühös női hang csendült fel.

– Mennem kell, engem keresnek – fordult meg a lány, majd elindult.

– Hogy hívnak? – kiáltottam utána.

– Akimoto Jumi. És téged? – nézett vissza, enyhén oldalra billentett fejjel.

– Toda Ren.

Amikor ismét szólították, futásnak eredt.

Figyeltem távolodó alakját.

Aztán megszületett bennem az elhatározás.

Attól a naptól kezdve, soha többé nem gyújtottam rá.

Elmosolyodom az emlékeken. Az öcsémre pillantok, aki közben egy újabb cigarettára gyújt.

Ritsu nem tehet róla, hogy ilyen a természete. Apám már nem egyszer mondta, hogy emiatt vagyok én a jobbkeze, és nem Ritsu, vagy a másik testvérem, Sasuke. Ők olyanok, amilyenek.

– Nekem ti vagytok a családom. Bármit megtennék értetek. Bejössz egy kicsit?

– Rendben.

Besétál előttem a vendégházba.

Miután levesszük a cipőnket, a futonágyhoz sétálok, és leülök.

– Kérsz inni valamit? – áll meg Ritsu a sötétbarna bárszekrénynél.

– Még egy szaké jólesne, köszönöm.

Fáradtan dőlök hátra. Újra és újra lepörgetem magamban a Yuuval való találkozást. Aztán felülök, és óvatosan lefejtem a törölközőből rögtönzött kötést a bal kezemről. A só, bármennyire is mart, segített elállítani a vérzést.

– Nem bízom benne! – fakadok ki.

Nem kell kimondanom a nevét, Ritsu azonnal érti, hogy Yuura gondolok.

– Én sem.

Egy lépéssel mellettem terem, a kezembe adja a szakét. Lehúzom, majd a mellettem álló alacsony, mogyoróbarna asztalra teszem a poharat.

Ritsu a kezemet figyeli.

– Apánk mit szólt?

– Nem tud róla. Majd holnap elmondom neki.

Fájdalmasan fintor fut át az arcán. Tisztában van vele, hogy apánk vélhetően nem engedett volna ide, ha előre szólok, hová készülök. Pontosan ezért nem említettem.

– Sejthettem volna abból, hogy teljesen egyedül jöttél – bukik előre a válla csüggedten.

– Tudod, hogy mindenben számíthattok rám – próbálom vigasztalni.

– Köszönöm, ani. Most viszont megyek, mert el kell intéznem pár dolgot.

Bólintok.

Ritsu gyors, apró meghajlás után felveszi a cipőjét, majd távozik.

Nemsokára halk kopogás hallatszik.

Nem lehet más, csak Jumi.

Hatalmas vigyorral az arcomon nyitok ajtót.

– Istenem, de hiányoztál! – fogom meg a kezét, és gyorsan behúzom a házba, mielőtt valaki észrevenné.

Ő azonban hirtelen ellök magától.

Mi ütött belé?

Felvont szemöldökkel, zavartan nézek le rá.

– Hadd lássam az ujjad! – szól rám erélyesen, majd a futonágyra ültet.

Elmosolyodom.

Erről az oldaláról mindig eszembe jut, milyen volt, mielőtt összejöttünk. Az egyik kedvenc elfoglaltságom az volt, hogy piszkáltam, többnyire a korával. Ő erre rendszerint duzzogással válaszolt, vagy megpróbált visszavágni.

Szerettem ezeket a szócsatákat. Valahol ott kezdődött el minden közöttünk. Olyan volt, mint egy hosszú előjáték. Öt évig tartó bevezető a kapcsolatunkig.

Jumi közben előhúzza a kimonója alól a fertőtlenítőt és a kötszert. Elém térdel, összeráncolt homlokkal szemügyre veszi a csonkot.

Fekete szempillái és az azonos színű haja éles kontrasztban állnak hófehér bőrével, mégis valahogy így teljes az összhatás.

A szívem szaporán ver. Gyors lélegzetvételeim meglengetik azokat a tincseket, amik hosszú nyakára hullanak. Én akarok lenni a hajfürt. Én akarom simítani selymes bőrét, érezni puhaságát a tenyeremben.

– Sóba tetted?

Hallom a kérdést, de nem válaszolok, túlságosan leköt a látványa.

Leveszi a fertőtlenítő kupakját, átitatja vele a gézt, majd óvatosan a csonkra nyomja.

– Annyira aggódtam érted. Sajnálom!

– Nem tehetsz róla. Az apád a leghatalmasabb család ojabunja. Könyörtelennek kell lennie.

Az én apám, a Szumigosi-Rengo ojabunja is tud kegyetlen lenni, mégsem lelketlen. Yuuban viszont van valami sötétség, ami túlmutat a szükséges keménységen. Mintha egyenesen élvezné mások szenvedését.

– Nem kell megkímélned, tudom, hogy apámba nem szorult egy csepp jóérzés vagy szeretet sem. Fáj, hogy ilyen gonosz veled is.

Lesüti a szemét, és szakszerű mozdulatokkal kezdi körbetekerni a gézt a kézfejemen.

Jumi a saját bőrén tapasztalja az apja érzéketlenségét. Semmire sem tartja a lányát, bár ez a jakuza világában nem meglepő. Vajon az apám is ilyen lenne, ha valamelyikünk lánynak születik? Valahogy képtelen vagyok elképzelni róla.

Jumi nem néz a szemembe, nagyot sóhajt, mint akit még valami más is bántja. Ráharap az alsó ajkára.

– Mi a baj, Jumi-tan? – kérdezem, hangomban aggodalommal.

– Apám a férjjelöltek listáját latolgatja – suttogja.

Nagyot nyelek.

Bassza meg!

A szívem kalapálni kezd, a fülemben zúg a vér. Ökölbe szorul a jobb kezem. Jumi egy gyönyörű, huszonöt éves nő, természetes, hogy az apja hamarosan kiházasítaná valamelyik családhoz. Olyanhoz, amelyik elég erős.

Az állkapcsom megfeszül.

Yuu soha nem engedné, hogy a lánya szerelemből házasodjon.

Bár sosem mondtuk ki nyíltan, mit érzünk egymás iránt, mindketten tudjuk, hogy ez már régen több puszta testi vonzalomnál.

– Muszáj, hogy az enyém legyél! – bukik ki belőlem.

Jumi szája sarka felfelé kunkorodik.

– Mi utánatok vagyunk a második legerősebb család. Amint hazaérek, beszélek apámmal – jelentem ki eltökélten.

Remény csillan a szemében.

Mindent meg kell tennem, hogy Jumi az enyém lehessen, és ne csak lopott órák jussanak nekünk.

– Butaság volt sóba mártanod, talán mazochista vagy? – kérdezi szemrehányóan.

– Az öcsém csak segíteni akart – nyugtatom meg.

– Nekem inkább kínzásnak tűnik – fújtat bosszúsan.

Túl sokat vártam rá.

Csak a mozgó ajkait látom, a szavai már nem jutnak el hozzám. A vágy lassan felülkerekedik bennem. Cseresznyepiros, formás száját mihamarabb a sajátomon akarom érezni.

Morgok egyet.

Jumi megtorpan a mozdulat közben. Rám néz azzal a gyönyörű, sötét szemével. Ajkai enyhén elnyílnak, mellkasa mélyebben emelkedik és süllyed. A tüzes szenvedély szikrázva pattog köztünk.

– Kérlek, ezt hadd fejezzem be – suttogja.

A halk kérés után magabiztos mosolyt villant rám, pillantása felperzsel, lassan, csábítóan megnyalja az ajkait, végre előtűnik belőle az a rossz kislány, akit csak én tudok kihozni belőle. Velem vesztette el a szüzességét, én mutattam meg neki, hogy mit szeretek, miközben együtt fedeztük fel a saját testét is. Ha rajtam múlik, én leszek az egyetlen férfi, aki benne jár. Bárcsak megtehetném, hogy feleségül vegyem, azonnal elvinném innen magammal. De sajnos ez nem ilyen egyszerű. Ha kiderülne a mi titkos kis viszonyunk… Ebbe belegondolni sem merek.

– Elég óvatos voltál? – kérdezek rá hirtelen.

– Senki sem vett észre – villant rám egy laza mosolyt.

Jobb kezemmel végigsimítok gyönyörű arcán, amitől elakad a lélegzete.

– Siess! – Reszelős hangom szenvedélytől zsong.

Miután kapkodva befejezi a kötözést, az ölembe rántom Jumit. Felsikkant a váratlan mozdulattól. Lecsapok az ajkára, magamba szívom édes nyögéseit, és utat török a nyelvemmel a szájában.

– Nem bírok magammal, vetkőzz! – utasítom rekedt hangon.

Nem kell kétszer mondanom.

Jumi feláll, hátrál egy lépést. Én is felülök. Mélyen a szemembe néz, elveszek vad, éhes pillantásában. A tekintetében izzó vágy csak tovább táplálja a bennem tomboló szerelmet.

Kínzó lassúsággal bontja ki a kimonó felső részét. Tágra nyílt szemmel figyelem. Ringatni kezdi a csípőjét, amitől felgyorsul a szívverésem. Az összes vér a farkamba tolul.

Érzékien végigsimít az oldalán, fel a melléig, le a hasán.

Megnyalom kiszáradt számat.

Végül ledobja magáról a ruhát.

Jézusom, nincs rajta fehérnemű!

Teljes valójában áll előttem. A szemem követi a mozdulatait karcsú testén. Mellkasa gyorsan emelkedik és süllyed. Felizgult. Ugyanúgy akar engem, ahogy én őt.

Lassan közeledik, mintha egy kíváncsi préda lenne, én pedig a vadász. Aztán rájövök, hogy ő az, aki becserkészik engem.

Ráérősen gombolja ki az ingemet kecses ujjaival, lehúzza rólam, aztán közel hajol. Az arcát a nyakamba temeti. Mély levegőt vesz, belélegzi az illatomat. Éppúgy hiányoztam neki, ahogy ő nekem.

Behunyom a szemem, amikor megérzem nyelve hegyét a bőrömön. Jázminillata körülölel. Végignyal a mellkasomig. Bennem reked a levegő. Nagy erőfeszítésbe kerül, hogy ne rántsam magam alá. De most átengedem neki az irányítást.

Jumi édes függőség a számomra.

Miután megszabadít az ingemtől, kioldja az övemet, segít kibújni a nadrágból és a fundoshiból[4] is. Visszaülök a futonra.

Jumi fölém magasodik. Apró melle büszkén emelkedik. Szinte érzem a nyelvemen kemény mellbimbóját. Lapos hasáról a puncijára vándorol a tekintetem. Imádom azt a fekete háromszöget, amit meghagy a borotválkozás során. Éhesen figyelem. Összefut a nyál a számban. Mielőtt megragadhatnám, hirtelen letérdel. Apró körmeivel végigszánt a combomon, még nagyobb feszültséget keltve bennem.

– Elég volt! Ha most azonnal nem kapom meg azt a finom kis punc… – Nincs időm befejezni a mondatot.

Meglöki a vállam, a kemény futonra zuhanok. Rám ül lovaglóülésbe. Vadul csókoljuk egymást. Nyelvünk buja kergetőzésbe kezd. Almaízétől egyszerűen megőrülök.

Az ép kezemmel belemarkolok a csípőjébe, erősen magamhoz szorítom. Felnyög, ahogy nedves bejáratánál megérzi kemény farkamat. Mozogni kezd rajtam, sikamlós leszek a nedvességétől. Könnyen csúszkál kis puncija le-fel a farkamon, húzogatva a makkomon a bőrt.

– Mindjárt felfallak, te nő!

Magam alá gyűröm apró testét, egyetlen mozdulattal megfordítva az erőviszonyokat. Sikolyát tüstént elnyelem a nevetésével együtt, miközben ismét birtokba veszem azt a zamatos száját.

Édes függőség.

Nem tudnék, és nem is akarok róla leszokni.

Elhúzódom tőle. A haja, mint egy holló kitárt szárnya, lazán terül szét a fehér ágyneműn. Fekete szemében lázas sóvárgás tükröződik. Az ajkai pirosak és duzzadtak a csókjainktól.

Bízom benne, hogy ez a kép örökre beleivódik az emlékezetembe, akár a tinta a bőröm alá.

Behunyom a szemem, meleg lehelete az arcomat simogatja. Jumi közénk nyúl, megragadja a farkamat, forró bejáratához illeszti. Azonnal nyomakodom előre.

Felnyögünk.

Egyre mélyebbre és mélyebbre merülök, amíg a csípőm a testéhez ér.

– Úristen, de nedves vagy. Olyan szoros és feszes a kis pinád, hogy mindjárt beléd élvezek.

Libabőrös lesz mocskos szavaim nyomán.

Lassan mozdítom hátra a csípőm, majd egy hirtelen lökéssel tövig elmerülök benne.

Felkiált. Csókkal fojtom el a további nyögéseit. A hátamba vájja körmeit, magához húz. Izzadt testem beteríti Jumi karcsú alakját, miközben a könyökömön támaszkodva próbálok önuralmat erőltetni magamra.

A lábát még szélesebbre tárja. Nem törődöm a sürgetésével. Kényelmesen folytatom ezt a lassú tempót egészen addig, amíg már mindketten az őrület határára sodródunk.

Gyorsabb sebességre kapcsolok.

Jumi behunyja a szemét, összeráncolja a homlokát.

Bassza meg!

Nem bírom tovább. A golyóim megfeszülnek, az agyam zsibong. Összeszorítom az állkapcsom. Ütemtelen ritmusban mozgatom a csípőm a hosszúra nyúló élvezés alatt. Zihálásunk egybeolvad. Sietve a csiklójához nyúlok, és addig folytatom a dörzsölést, miközben dugom a punciját, amíg a szája elnyílik, a hüvelye összeszorul a farkam körül, majd hangosan követ a csúcsra.

Végül mellé fekszem, magamhoz ölelem. A haja a mellkasomat cirógatja. Az ujjaink egymásba fonódnak, a keze szinte eltűnik az enyémben.

A szívem még mindig gyorsan ver, de már nem csupán az aktus miatt, hanem valami sokkal intenzívebb érzés lüktet bennem.

Szeretem!

Nem mondom ki hangosan. Lesz még rá alkalmam, amikor a feleségem lesz, mert biztos vagyok benne, hogy az lesz.

Ennek így kell történnie.

1. tolóajtó

2. előszoba,

3. báty

4. sálszerű anyag, alsónadrágként viselve

2. fejezet

Ren

Elindulok az egyik széles erdei úton. Már sötétedik, a mesterséges fény azonban élesen kirajzolja a tájat. Ágak reccsennek a sportcipőm talpa alatt. Ebben a pillanatban a léprigó még hangosabb trillázásba kezd.

Magamba szívom a természet földes illatát, miközben elmerülök a vihar előtti békében. Az erdő neszeit hamarosan elnyomják a közeledő katonák hangfoszlányai. Amint meglátnak, abbahagyják a beszélgetést, mélyen meghajolnak, majd tovább járőröznek.

Ahol élvezet van, ott szenvedés is, tartja a mondás. Számomra ez most nyert értelmet. Apámnak most fogom elmondani, mi a szándékom Jumival, közben viszont tovább marcangol Ritsu ügye. Fogalmam sincs, hogyan fogja fogadni mindazt, amit közölni készülök vele.

Nem kell sokat sétálnom, a tó után felbukkan apám háza a sűrű növényzet lombjai közül. Letérek a földútról a betonozott részre. A sima felület körbeöleli a házat, ami egyszerre idézi a tradicionális japán építészetet és a modern kivitelezést.

Sasuke már apánk ajtaja előtt vár. Ő a hadnagyom és a másik testvérem. Bő másfél fejjel alacsonyabb nálam, de a testalkatunk hasonló. Nem vagyunk nagydarabok, inkább szálkásan izmosak. Együtt edzünk, együtt futunk, és nem utolsósorban: az egyik legjobb barátom.

Még előtte is titkolom a Jumival való kapcsolatomat.

Amikor mellé érek, bekopog apánk ajtaján.

– Gyertek be! – szól az ojabun. – Egyelőre chounannal[5] szeretnék beszélni, később majd hívlak.

Sasuke meghajol, aztán behúzza mögöttem az ajtót.

Apám int a kezével, helyet kínál magával szemben.

Leülök.

– Szeretnék beszélni veled valamiről. Ezt a témát már párszor érintettük.

Összeszorul a torkom. Tudom, mire akar kilyukadni, és nem állok készen rá.

Önkéntelenül is apám mögé pillantok. A falon elhelyezett fekete nyelű katana a család öröksége. Ez a szamurájkard mindent jelképez. A sárkányok gyönyörű alakzatban fonódnak össze a tokján. Nemcsak ojabunról ojabunra száll, hanem apáról fiúra is. Még a feudális Japán idején készítette a kor legjobb kardkovácsa, hónapok munkájával, számtalan rituáléval övezve.

A mi jakuza családunk egészen a szamuráj gyökerekig vezethető vissza.

Apám követi a pillantásomat, majd elmosolyodik.

– Pontosan erről lenne szó. Szeretném, ha hamarosan átvennéd a helyem.

A pulzusom felgyorsul.

Nemcsak azért, mert ennél most sokkal fontosabb dolgokról kellene beszélnünk, hanem mert nem érzem magam méltóbak erre. Mindössze tíz éve csöppentem bele ebbe a családba. Anyám ausztrál volt, vagyis csak félig vagyok japán.

Mégis miért járna ez nekem? A testvéreim sokkal inkább rászolgáltak.

Behunyom a szemem, magára hagytam Ritsut.

Összeszorítom az állkapcsom. Yuu átvert, de ez nem mentség.

A harag újra fellobban bennem.

– Ne gondold ezt ennyire túl, chounan! Lehet, hogy a két testvéred vér szerint nagyobb joggal rendelkezik, mint te, de gondolj csak bele: Sasuke helytállna vezetőként? Mindketten tudjuk, hogy nem. – Nagyot sóhajt, elhúzza a száját. – Ritsu meg… Ritsu egyáltalán nem hasonlít rám. A felmenőink forognának a sírjukban. Hatalmas szégyent hoznék a családra, ha őt választanám. Egyikük sem alkalmas erre a posztra.

Egyet kell értenem vele.

Bármennyit érvelek az ellen, hogy én legyek az ojabun, apámnak igaza van. Én vagyok az egyedüli fia, akire számíthat, akiben bízhat. Mégsem érzem magam ehhez elég erősnek. Felkészültnek pedig végképp nem. Így maradok annál a válasznál, amivel eddig is kitértem előle.

Mélyen meghajolok.

– Köszönöm szépen, chichi.[6] Nagy megtiszteltetés ez a számomra. Át fogom gondolni, és amikor úgy érzem, eljött az ideje, szólok.

Felnézek apámra.

Egy pillanatra megvillan a szemében a fájdalom, azonban olyan gyorsan rendezi az arcvonásait, amire csak egy tiszteletreméltó ojabun lenne képes.

Megbántottam.

Ennek ellenére sem tudnám megadni neki azt, amire ennyire vágyik. Talán néhány év múlva készen állok erre a hatalmas felelősségre, de most még nem.

Egyre sürgetőbben próbálja bebiztosítani a helyemet, mert tudja, hogy nem él örökké. Én viszont gajdzsinként, külföldiként, nem kapnék második esélyt. Ha meghalna, könnyen a ranglétra aljára zuhannék. Értem, mekkora nyomás nehezedik rá. Ettől még nem érzem magaménak ezt a szerepet.

– Rendben – sóhajtja.

Megköszörülöm a torkom.

– Tisztelettel, chichi, lenne még két dolog, amiről szeretnék beszélni.

Felvonja fekete, bozontos szemöldökét, amiben ősz szálak vegyülnek.

Erőt veszek magamon, egyenesen a szemébe nézek, aztán végre kibököm:

– Van valami, amit tudnod kell. Már évek óta van egy lány az életemben, akit nagyon szeretek. Feleségül szeretném venni.

Az arca felderül.

– Ennek nagyon örülök. Ki a szerencsés hölgy?

Feszülten moccanok meg.

Egy izzadságcsepp indul el a homlokomon, amit gyorsan letörlök a tenyeremmel. Apám követi a mozdulatot. Fogalmam sincs, hogyan fog reagálni. Jobb minél hamarabb túlesni rajta.

– Jumi-chan.

Eltelik néhány másodperc, mire a felismeréstől elkerekedik a szeme.

– Akimoto lánya?

Bólintok.

– Nem fogom azt mondani, hogy meggondolatlan lépés volt a részedről. Minden bizonnyal te magad is tudod, mekkora szerencsétek van, hogy idáig nem buktatok le. Akimoto Yuunak, ezzel hatalmas fegyvert adtál volna a kezébe.