A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: The Witness

G.P. Putnam’s Sons, New York

Fordította: Tóth Gizella

Borítóterv: Malum Stúdió

Copyright © 2011 by Nora Roberts

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-841-0

Kiadja Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás
Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kozári Imre készítette

Laura Reeth-nek, a részletek mesterének

Elizabeth

A gyermekkori szenvedések eredője a mérhetetlen magányosság és mellőzöttség.

OLIVE SCHREINER

1.

2000 júniusa

Elizabeth Fitch rövid tinédzserlázadása egy L’Oréal fekete hajfestékkel, egy ollóval és egy hamis személyivel kezdődött... és a végén vérbe fúlt.

Elizabeth életének első tizenhat évében, nyolc hónapjában és huszonegy napjában kötelességtudón követte anyja útmutatásait. Dr. Susan L. Fitch útmutatásokat adott, nem parancsokat. Elizabeth pontosan tartotta magát az anyja által előírt időbeosztáshoz, azokat az ételeket ette, amelyet anyja táplálkozási tanácsadója javasolt, és anyja szakácsa készített el, és azokat a ruhákat hordta, amelyeket anyja öltözködési tanácsadója választott számára.

Dr. Susan L. Fitch a chicagói Silva Memorial Kórház sebészetének vezetője volt. Mivel szerinte ez illett a pozíciójához, konzervatív stílusú ruhákban járt, és elvárta, hogy lánya kövesse a példáját.

Elizabeth szorgalmasan tanult, elfogadva az anyja által körvonalazott tananyagot, mi több, jeleskedett benne. Ősszel vissza fog térni a Harvardra, hogy megszerezze a doktori képesítést. Így belőle is orvos lesz, mint az anyjából – sebész, mint az anyja.

Elizabeth – sohasem Liz, Lizzie vagy Beth – folyékonyan beszélt spanyolul, franciául és olaszul, elfogadhatóan oroszul, és prüntyögött valamennyit japánul. Zongorázott és hegedült. Járt már Európában és Afrikában. Fel tudta sorolni az emberi szervezetben lévő összes csont, ideg és izom nevét, és kotta nélkül eljátszotta Chopin zongoraversenyét – az elsőt és a másodikat is.

De még sohasem randevúzott vagy csókolózott. Sohasem barangolt be egy csapat lánnyal egy bevásárlóközpontot, nem volt pizsamapartin, nem vihogott a barátnőivel egy pizza vagy fagyikehely fölött.

Tizenhat évesen nyolc hónaposan és huszonegy naposan nem volt más, mint anyja pedáns és részletekbe menően alapos napirendjének terméke.

Itt volt az ideje, hogy ez megváltozzon.

Elizabeth figyelte, ahogy az anyja csomagol. Susan már a névjegyének számító francia kontyba csavarta a haját, másik kosztümjét csinosan egy ruhatartó zsákba bújtatva felakasztotta, aztán lapról lapra, napról napra ellenőrizte az egyhetes orvosi konferencia programját. A lapok közül az egyik egy táblázat volt, amelyben feltüntették az összes programot, megbeszélést, találkozót és étkezést, megjelölve melyik ruhát, cipőt kell felvenni az alkalomra, s milyen táska és egyéb kiegészítő illik hozzá.

Természetesen elegáns kosztüm, olasz cipő, gondolta Elizabeth. A ruha legyen jó szabású, elegáns. De a sok fekete, szürke és szürkésbarna közt egyetlen élénk, színes holmi sem akadt. Elizabeth eltöprengett, hogy egy olyan gyönyörű nő, mint az anyja, hogy tud szándékosan ilyen unalmas ruhákat viselni.

Két gyorsított szemeszter elvégzése után Elizabeth úgy vélte, lassan kialakul a saját ízlése... talán. Igazság szerint Cambridge-ben már vett is magának egy farmert és egy kapucnis felsőt meg egy vastag talpú cipőt.

Készpénzen, nehogy az ár megjelenjen a számláján, és az anyja meg a könyvelője rákérdezhessenek, amikor ellenőrzik a költségeket. A vásárolt holmit a szobájában rejtette el.

Egészen más embernek érezte magát, amikor ezeket viselte. Annyira, hogy besétált egyenesen egy McDonald’sba, és megrendelte élete első Big Macjét, mellé egy nagy adag sült burgonyát és egy csokis shake-et.

Ez akkora élmény volt számára, hogy ki kellett mennie a mosdóba, ahol bezárkózott az egyik fülkébe, és sírdogált egy kicsit.

Úgy vélte, ezen a napon ültette el magában a lázadás magjait, de az is lehet, hogy mindig is ott voltak benne, békésen szunyókálva, amíg a zsír és a só fel nem ébresztette őket.

De most érezte magában, szó szerint érezte, amint kicsíráznak a gyomrában.

– Megváltoztak a terveid, anya, de ez nem jelenti azt, hogy az én terveimnek is változniuk kell.

Susan egy percet arra szánt, hogy pontosan a helyére tegye a cipőszsákot a kisbőröndbe, és eligazgassa gyönyörű és ügyes sebészkezével, tökéletesen manikűrözött körmével. Természetesen francia manikűr, mint mindig, és színtelen lakk.

– Elizabeth. – Az asszony hangja olyan sima és választékos volt, mint a ruhásszekrénye. – Komoly erőfeszítésembe került, hogy mindent átszervezzek, és hogy bevegyenek téged a nyári programba. Így egy teljes szemeszterrel előbb teljesíted a Harvardra való bejutás követelményeit.

Elizabethnek még a gondolattól is megfájdult a gyomra.

– Háromhetes szünetet ígértél nekem, beleértve ezt a hetet is New Yorkban.

– És az ígéreteket néha meg kell szegni. Ha nem vettem volna ki szabadságnak ezt a hetet, most nem tudnám dr. Duseckit helyettesíteni a konferencián.

– Nemet is mondhattál volna.

– Az önző és meggondolatlan dolog lett volna tőlem. – Susan lekefélte az imént felakasztott kosztümkabátot, aztán visszatért a lista ellenőrzéséhez. – Bizonyára vagy már annyira érett, hogy megértsd, a munka megelőzi a szórakozást és az élvezeteket.

– Ha elég érett vagyok ahhoz, hogy ezt megértsem, miért nem vagyok elég érett ahhoz, hogy meghozzam a saját döntéseimet? Akarom ezt a vakációt! Szükségem van rá.

Susan alig vetett egy pillantást a lányára.

– Az olyan korú, testi erőnlétű és észbeli képességekkel rendelkező lányoknak, mint te, nincs szükségük vakációra. Különben is, Mrs. Laine már elindult a kéthetes tengeri útra, tehát őt aligha kérhetem meg, hogy halassza el az utazást. Nem lesz itt senki, aki ebédet készítsen neked, vagy ellássa a ház körüli teendőket.

– Tudok magamnak ebédet készíteni, és a házzal is elboldogulok.

– Elizabeth, már minden el van rendezve. – Anyja el tudta érni, hogy hangja egyszerre legyen éles és mégis türelmes.

– És nekem nincs szavam benne? Hogyan lesz így belőlem önálló, felelősségteljes ember?

– Az önállóság fokozatosan fejlődik ki az emberben, akárcsak a felelősség és a választás szabadsága is. Neked még szükséged van irányításra, útmutatásra. Na már most, e-mailen elküldtem a javított jövő heti időbeosztást, az íróasztalodon pedig ott egy mappa, amely minden szükséges tudnivalót tartalmaz a programokról. Feltétlen köszönd meg dr. Friscónak, hogy helyet szorított neked a nyári kurzusban.

Miközben beszélt, Susan becipzárazta a ruhatartó zsákot, aztán lezárta a kisbőröndöt is. A tükrös szekrényhez lépett, hogy még egy utolsó, ellenőrző pillantást vessen a hajára, a rúzsára.

– Nem is figyelsz arra, amit mondok.

Susan a tükörből lányára pillantott. Elizabeth arra gondolt, mióta bejött a szobába, anyja most először vette a fáradságot, hogy ránézzen.

– Dehogynem. Tisztán hallottam minden szót, amit mondtál.

– Más hallani és más figyelni.

– Talán igazad van, Elizabeth, de ezt egyszer már megbeszéltük.

– Ez nem beszélgetés, hanem ítélethirdetés.

Susan egy pillanatra összeszorította az ajkát, mindössze ennyi jelét adta ingerültségének. Amikor elfordult a tükörtől, tekintete hűvös, nyugodt volt.

– Sajnálom, hogy így érzel. Anyádként úgy kell cselekednem, ahogy hitem szerint a legjobb neked.

– Szerinted az a legjobb nekem, ha azt teszem, mondom, gondolom, akarom, úgy cselekszem, és azzá leszek, amilyennek te megterveztél, mielőtt megtermékenyíttetted volna magad a gondosan kiválasztott spermával. – Elizabeth hallotta, hogy egyre hangosabb, indulatosabb a hangja, de nem tudott uralkodni magán, szemét szúrták a forró könnyek. – Elegem van abból, hogy a kísérleti nyulad legyek! Elegem van abból, hogy a nap minden perce, minden nap minden perce a te elvárásaid szerint van beosztva, megszervezve, koreografálva! Magam akarok dönteni, magam akarom megvenni a ruháimat, azokat a könyveket akarom olvasni, amelyeket én választok. A saját életem akarom élni, nem a tiédet!

Susan egyik szemöldöke alig észrevehetően megemelkedett, érdeklődése jeléül.

– Nos, a korodat tekintve egyáltalán nem lep meg a viselkedésed, de nagyon alkalmatlan időpontot választottál a dacra és okoskodásra.

– Sajnálom. Ez nem volt a napirendi pontok közt.

– A gúny is jellemző, de nem helyénvaló. – Susan kinyitotta az aktatáskáját, és ellenőrizte a tartalmát. – Mihelyt visszajöttem, megbeszéljük a dolgot. Kérek időpontot dr. Bristoe-tól.

– Nem kell terápia! Egy anyára van szükségem, aki figyel rám, nem pedig leszar!

– Ez a fajta stílus csak az érettség és értelem hiányát bizonyítja.

Elizabeth dühösen emelte magasba a kezét, és forogni kezdett. Ha nem tud olyan hűvös és nyugodt maradni, mint az anyja, akkor őrjöngeni fog.

– Szar! Szar! Szar!

– És az ismétlés aligha pótolja a hiányt. A hétvége hátralévő részében átgondolhatod a viselkedésed. Az étel a hűtőszekrényben és a fagyasztóban van, és mindegyiken ott a címke. A listát, hogy mit kell elpakolnod, az asztalodon találod. Hétfőn reggel nyolckor jelentkezz Ms. Vee-nél az egyetemen. Azzal, hogy részt veszel ezen a kurzuson, biztosítod a helyed jövő őszre az orvosi egyetemen. Most pedig vidd le a bőröndömet, légy szíves. Az autóm minden pillanatban megérkezhet.

Ó, azok a magvak igazán termékeny talajra hulltak, kikeltek és fájdalmasan törekedtek a felszín felé! Elizabeth életében először nézett egyenesen az anyja szemébe, és mondott nemet. Aztán hátat fordított neki és kiviharzott. A saját szobájába érve becsapta maga mögött az ajtót, aztán az ágyra vetette magát, és könnyes szemmel meredt a mennyezetre. És várt.

Csak egy pillanat. Bármelyik pillanatban beléphet az anyja, mondta magának, és azt akarja majd, követelni fogja, hogy bocsánatot kérjen és engedelmes legyen. De ő mindegyiket meg fogja tagadni.

Veszekedni fognak. Ez igazi veszekedés lesz, amely büntetéssel és következményekkel fenyeget. Talán még kiabálni is fognak egymással. Talán, ha kiabálnak, az anyja végre meghallja őt.

És talán, ha kiabálnak, ő is elmondhatja mindazt, ami felgyülemlett benne az utóbbi években. Beszélhet azokról a dolgokról, amelyekről most már úgy véli, mindig is benne voltak.

Nem akar orvos lenni. Nem akar úgy élni, hogy minden egyes perce be van osztva, vagy rejtegetni egy ostoba farmert, mert nem felel meg az anyja öltözködési kódexének.

Barátokat akart, nem jóváhagyott társasági találkozókat. Olyan zenét akart hallgatni, amit a vele egykorú lányok is hallgatnak. Tudni akarta, miről suttognak, beszélnek, vagy min nevetgélnek, miközben ő mindebből ki van zárva.

Nem akart zseni vagy csodagyerek lenni!

Normális életet akart. Olyan akart lenni, mint mindenki más. Letörölte a könnyeit, összegömbölyödött, és az ajtót nézte.

Bármelyik pillanatban itt lehet, gondolta ismét. Bármelyik pillanatban. Az anyja most biztosan dühös. Be kell jönnie hozzá, és meg kell erősíteni a fölényét. Muszáj!

– Kérlek – motyogta Elizabeth, ahogy másodpercekből percek lettek. – Ne kényszeríts rá, hogy megint én adjam fel. Könyörögve kérlek, ne kelljen megint nekem engednem! Szeress engem. Legalább most az egyszer szeress engem valamennyire!

De ahogy a percek lassan teltek, Elizabeth feltápászkodott az ágyról. Tudta, hogy a türelem az anyja legerősebb fegyvere. A türelem és a szilárd hite, hogy mi a jó, megtörtek minden ellenállást. És az is biztos, hogy a lánya nem volt ellenfél számára.

Elizabeth megtörten ballagott ki a szobájából, és az anyjáé felé indult.

A ruhatartó zsák, az aktatáska és a kerekes kisbőrönd mind eltűnt. Miközben Elizabeth lefelé sétált a lépcsőn, már tudta, hogy az anyja elment.

– Itt hagyott. Egyszerűen itt hagyott.

Egyedül volt. Körülnézett a csinos és takaros nappaliban. Minden tökéletes volt: a kárpit, a színek, a képek, az elrendezés. A régiségek Fitchek nemzedékein keresztül öröklődtek szülőkről gyerekekre – mind csendes eleganciával.

Üres.

Semmi sem változott, döbbent rá. És semmi sem fog.

– Akkor majd én!

Nem engedte meg magának, hogy gondolkodjon, hogy kérdéseket tegyen fel, vagy tétovázzon. Helyette inkább felmasírozott, vissza a szobájába, és a íróasztaláról elvette az ollót.

A fürdőszobában alaposan szemügyre vette az arcát a tükörben. A színeit apai ágról örökölte, vörösesbarna, sűrű haja az anyjáéra hasonlított, csak hiányoztak belőle a puha, csinos hullámok. Anyja magas, kiugró pofacsontja, és biológiai apja – bárki volt is az – mélyen ülő zöld szeme, halvány bőre, széles szája. Fizikailag vonzó, mert ez DNS kérdése volt, és anyja nem is érte volna be kevesebbel. De nem gyönyörű, nem feltűnő, mint Susan, nem. És ez, gondolta, olyan csalódás lehet, amelyet még az anyja sem tud helyre hozni.

– Korcs. – Elizabeth a tükörre nyomta a tenyerét, mert gyűlölte, amit ott látott. – Torzszülött vagy, de legalább nem gyáva.

Nagy levegőt véve kezébe fogta vállig érő hajának egyik tincsét, és lenyisszantotta.

Minden egyes vágással erősebbnek érezte magát. Az ő haja, az ő döntése. Hagyta, hogy a levágott fürtök a padlóra essenek. Miközben az ollót csattogtatta, egy kép kezdett formálódni az elméjében. Elkeskenyült szemmel, félrehajtott fejjel nézte magát, s lassabban dolgozott tovább. Csak geometria kérdése, gondolta, és fizika. Hatás és ellenhatás.

A súly – fizikai és átvitt értelemben is – lekerült róla, és a tükörben lévő lány könnyedebbnek tűnt. A szeme nagyobb, az arca nem olyan sovány, nem olyan megnyúlt.

Olyan... újnak látszik, döntette el Elizabeth.

Óvatosan tette le az ollót, majd amikor észrevette, hogy zihálva lélegzik, tudatosan igyekezett úrrá lenni rajta.

Annyira rövid! Próbaképpen lemeztelenített nyakához, szabadon látszódó füléhez nyúlt, aztán a hajába túrt. Túl egyenes, született meg a döntés. Előkereste a manikűrollót, és megpróbált valami formát adni a hajának. Nem is rossz. Még nem az igazi, de más. És ez a lényeg. Másképp festett, másképp érzett. De még korántsem végzett.

A levágott hajtincseket a padlón hagyva a hálószobába ment, és átöltözött a titkos ruhákba. Szüksége lesz cuccokra – a lányok így hívják. Hajcuccok, meg smink és még több ruha.

Egy bevásárlóközpont kell neki.

Teljesen felvillanyozva az anyja irodájába ment, és elvette a kocsi tartalék kulcsait. Szíve hevesen dobogott az izgalomtól, ahogy a garázsba sietett. Beült a kormány mögé, és egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Gyerünk! – mondta halkan. Megérintette a garázsajtó nyitógombját, aztán kitolatott.

Kifúratta a fülét. Vakmerő, bár enyhén fájdalmas tettnek tűnt, majd jött a hajfesték, amelyet hosszas és gondos válogatás, s nem kevés habozás után vett le a polcról. Vett hajzselét, mivel látta a főiskolán, hogy az egyik lány ilyet használ, és arra gondolt, hogy utána a haja kétszer annyinak fog látszani. Többé-kevésbé.

Kétszáz dollár értékben vásárolt szépítőszereket, mert nem tudta biztosan, jót vesz-e.

Aztán le kellett ülnie, mert remegett a térde. De még nem végzett, emlékeztette magát Elizabeth, miközben figyelte a lányok csapatait, a nők csoportjait vagy a családokat, amint elvonulnak előtte. Át kell rendeznie a dolgokat.

Ruhára van szüksége, de sem terve, sem listája nem volt, és a napirendi pontok közt sem szerepelt. Az ötletszerű vásárlás felpezsdítő és kimerítő volt. Az indulatból, amely eddig vezette, tompa fejfájás lett, és a fülcimpája is lüktetett kissé.

A logikus és értelmes dolog az lenne, ha most hazamenne, és egy kicsit ledőlne. Aztán terveket készítene és listát írna a megvásárlandó holmikról.

De ezt a régi Elizabeth tenné. Ennek az újnak nem kell más, mint hogy szusszanjon egyet.

Most viszont azzal a gonddal kellett szembenéznie, hogy nem tudta, melyik üzletbe vagy üzletekbe menjen be. Rengeteg volt belőlük, és mindegyik kirakata cuccokkal volt tömve. Nincs más megoldás, figyeli a vele egykorú lányokat, s megy, ahová ők mennek.

Elizabeth összefogta a szatyrait, felállt... és beleütközött valakibe.

– Elnézést – kezdte, aztán felismerte a lányt. – Ó, Julie.

– Igen. – A jól fésült, szőke hajú és csokoládébarna szemű lány zavartan nézett Elizabethre. – Ismerlek?

– Valószínűleg nem. Egy iskolába jártunk. Én voltam a diáktanár a spanyolórákon. Elizabeth Fitch vagyok.

– Elizabeth, tudom már. Az agytröszt. – Julie szeme összeszűkült. – Valahogy más vagy.

– Ó, én... – most Elizabeth jött zavarba. – Levágtam a hajam – emelte kezét a rövid fürtökhöz.

– Király. Azt hittem, elköltöztél vagy ilyesmi.

– Főiskolára mentem, de most itthon vagyok a nyári szünidőre.

– Ó, igen, korán érettségiztél. Fura.

– Gondolom, az. Te is továbbmész valami főiskolára az ősszel?

– Egyelőre úgy van, hogy a Brownra megyek.

– Az nagyszerű iskola!

– Oké, akkor én...

– Vásárolsz?

– Á, nincs egy vasam sem – vont vállat Julie. Elizabeth szemügyre vette a ruháját: kényelmes csípőfarmer, köldök felett végződő, testhez simuló póló, szandál. – Csak a barátomhoz... a volt barátomhoz jöttem, mivel közben szakítottam vele.

– Sajnálom.

– Le van ejtve. Itt dolgozik a Gapnél. Úgy volt, hogy ma este együtt megyünk bulizni, erre most közli, hogy tízig dolgozik, utána meg a tesóival akar lógni. Elegem volt belőle, ezért lapátra tettem. – Elizabeth épp készült megjegyezni, hogy nem kellene büntetnie a barátját, amiért tiszteletben tartja a kötelességét, de Julie tovább beszélt... és Elizabethnek eszébe ötlött, hogy a másik lány talán egy tucat szónál többet nem is váltott vele, amióta ismerik egymást. – Szóval átmegyek Tiffanyhoz, akar-e velem lógni, mert most nincs fiúm a nyárra. Szívás. Gondolom, te a fősulis srácokkal mászkálsz – nézett végig Elizabethen. – Diákbuliba, sörözni jársz, meg minden.

– Ööö... sok fiú jár a Harvardra.

– A Harvardra? – forgatta Julie a szemét. – Van olyan köztük, aki Chicagóban tölti a nyarat?

– Nem tudnám megmondani.

– Egy főiskolás srácra van szükségem. Kinek kell egy lúzer, aki holmi áruházban dolgozik? Olyasvalaki kell nekem, aki tudja, hogyan kell szórakozni, aki jó helyekre visz, piát vesz nekem. Az csak a szerencse, kivéve persze, ha be tudsz jutni valamelyik klubba. Ott lógnak az igazán jó fejek. Nem kell más hozzá, csak egy hamis igazolvány.

– Azt meg tudom csinálni. – Még szinte ki sem ejtette, Elizabeth máris elcsodálkozott, ugyan honnan jöttek ezek a szavak. De Julie megragadta a karját, és olyan szélesen mosolygott rá, mintha a legjobb barátnők lennének.

– Nem hülyéskedsz?

– Nem. Úgy értem, nem olyan nehéz hamis igazolványt csinálni, ha megvannak hozzá a megfelelő eszközeid. Egy minta, fénykép, lamináló, számítógép, amelyiken van Photoshop.

– Agytröszt. Mi kellene hozzá, hogy csinálj nekem egy hamis jogsit, amivel bejuthatok egy ilyen klubba?

– Ahogy mondtam, minta...

– Ne, jesszusom! Mit kérsz érte?

– Én... – Üzlet, ismerte fel Elizabeth. Lehet alkudozni. – Szükségem van egy-két ruhára, de nem igazán tudom, melyiket vegyem meg. Kellene valaki, aki segít.

– Egy vásárlótárs?

– Igen. Valaki, aki tisztában van a viszonyokkal. Tudod.

Julie szeméből eltűnt a morcos tekintet, hangja nem volt többé unott, arca valósággal ragyogott.

– Az én agytrösztöm! És ha segítek venni pár cuccot, megcsinálod nekem a hamis igazolványt?

– Igen, és én is veled akarok menni szórakozni. Szóval olyan ruhát is kell vennünk.

– Te? Amint klubba jársz? Nem csak a frizurád változott meg, Liz.

Liz. Ő Liz!

– Szükségem lesz a fényképedre, és beletelik egy kis időbe, amíg összeállítom az igazolványokat. Holnapra meg tudom csinálni. Melyik klubba megyünk?

– Mehetünk akár a legnépszerűbbe is. Warehouse 12. Brad Pitt is ott lógott, amikor a városban járt.

– Ismered?

– Bárcsak ismerném! Oké, menjünk vásárolni.

Elizabeth szédült. Nem csak attól, ahogy Julie bekormányozta egy üzletbe, és felkapott néhány ruhát, alig egy futó pillantást vetve rájuk. Maga az ötlet megszédítette. Egy vásárlótárs! Nem olyan valaki, aki előre kiválogatja, mely ruhákat tartja alkalmasnak, és elvárja tőle, hogy rábólintson. Hanem egy olyan, aki találomra szedi össze a ruhákat, s közben egyfolytában arról beszél, Elizabeth mennyire dögös, király, sőt szexi.

Soha senki sem mondta még neki, hogy szexi. Még csak nem is feltételezte senki, hogy lehet szexi.

Elizabeth egy kazalnyi színnel, szikrázó flitterrel és csillogó fémvacakkal bevonult az egyik próbafülkébe, és ott a térde közé hajtotta a fejét.

Minden olyan gyorsan történt. Mintha szökőár ragadta volna el. A hullám egyszerűen magával sodorta.

Remegő ujjakkal vetkőzött le, s miközben gondosan összehajtogatta a ruháit, szemügyre vette az apró fülkében felaggatott ruhaerdőt.

Melyikkel kezdje? Melyik melyikhez illik? Honnan tudhatná?

– Megtaláltam a legtutibb cuccot – robbant be Julie kopogtatás nélkül. Elizabeth ösztönösen összefonta maga előtt a karját. – Még egyet sem vettél fel?

– Nem tudtam, melyikkel kezdjem.

– Kezdd a legtutibbal! – lökte oda neki a ruhát Julie.

A hosszát tekintve ez inkább tunika, gondolta Elizabeth, rikítóvörös, az oldalán húzott, pengevékony vállpántja ezüstösen csillogott.

– Mit visel vele az ember?

– Haláli cipőt. Ne, előbb vedd le a cicifixed. Ehhez a ruhához nem vehetsz fel melltartót. Igazán jó tested van – jegyezte meg, végigmérve Elizabethet.

– Genetikailag eleve egészséges és fitt vagyok, és mindennapos testedzéssel tartom fenn ezt az állapotot.

– Aha, értem.

És a meztelen, vagy majdnem meztelen test teljesen természetes, emlékeztette magát Elizabeth. Csak bőr, izmok, csontok és idegek.

Melltartóját az összehajtogatott ruhacsomagra fektette, aztán belebújt a ruhába.

– Nagyon rövid – kezdte.

– Dobd el azt a nagymamás bugyit, és vegyél egy tangát. Egy klubba határozottan az való.

Elizabeth nagy levegőt vett, aztán a hármas tükör felé fordult.

– Óóó! – Ki ez? Ki ez rövid vörös ruhás lány? – Úgy festek, mint...

– Istenien festesz! – jelentette ki Julie, és Elizabeth csak nézte, ahogy mosolyra húzódik a saját szája.

– Istenien!

Megvette a ruhát, és két másikat. És szoknyákat. Vett rövid topokat és csípőnadrágokat. Vett tangákat. Aztán a szökőár a cipőkhöz sodorta, és vett egy ezüstszínű cipőt, aminek a sarka olyan magas volt, hogy gyakorolnia kell majd benne a járást.

És nevetgélt, pontosan úgy, mint bármelyik lány, aki a barátnőjével vásárolgat egy áruházban.

Vett egy digitális fényképezőgépet, aztán figyelte, hogyan festi ki magát Julie a mosdóban. Készített néhány képet Julie-ról, és a biztonság kedvéért egy-két háttérképet is a mosdó szürke ajtajáról.

– Ez így jó lesz?

– Igen, meg tudom oldani, hogy jó legyen. Hány évesek akarunk lenni? Szerintem az a legjobb, ha minél közelebb maradunk a huszonegyhez. Minden adatot felhasználhatok az igazi jogsidból, csak az évet kell megváltoztatnom.

– Csináltál már ilyet korábban is?

– Kísérleteztem. Olvastam róla, hogyan kell személyazonosságot hamisítani, tanulmányoztam a virtuális bűnözést. Nagyon érdekes téma. Szeretnék...

– Mit szeretnél?

– Komolyan szeretném tanulmányozni a számítógépes bűnözést, a megelőzést, a nyomozást. Szeretnék az FBI-hoz csatlakozni.

– Nem hülyéskedsz? Úgy, mint Dana Scully?

– Őt nem ismerem.

– X-akták, Liz. Nem szoktál tévét nézni?

– Hetente egy órában nézhetek népszerű és kereskedelmi csatornákat.

– Mi vagy te, óvodás? – forgatta Julie nagy, csokoládébarna szemét.

– Az anyámnak nagyon határozott elképzelései vannak.

– Főiskolás vagy, az ég szerelmére! Azt nézel, amit akarsz. Mindegy, holnap este átmegyek hozzád. Legyen kilenc? Onnan taxival megyünk. De szeretném, ha felhívnál, amikor kész van a jogsi, rendben?

– Igen.

– Tudod, mit mondok? Az, hogy szakítottam Daryllel, a legjobb dolog volt, amit életemben csináltam. Különben lemaradtam volna minderről. Bulizni megyünk, Liz! – Julie nevetve tett néhány táncos csípőmozdulatot ott, a mosdóban. – Szuper! Mennem kell. Kilenckor. Ne vágj át!

– Nem foglak.

Elizabeth a nap eseményeitől felhevülve pakolta be a szatyrokat a kocsiba. Most már tudta, miről beszélnek a lányok a bevásárlóközpontban.

A fiúkról. Arról. Julie és Daryl is csinálta. Ruhákról. Zenéről. Elizabethnek gondolatban megvolt a listája, mely előadókra kell rákeresnie. Tévé- és filmszínészekről. A többi lányról. Mit viselnek. Kivel csinálják. És azzal vissza is jutottak a fiúkhoz.

Megértette, hogy ezek a beszélgetések és témák társadalmi és nemzedéki kérdések, de pontosan ez az, amiből eddig ki volt zárva. Egészen a mai napig.

Arra gondolt, Julie kedveli őt, legalábbis egy kicsit. Talán együtt lógnak majd. Talán együtt lóghat majd Julie barátnőjével, Tiffanyval is – aki Mike Dauberrel csinálta, amikor a fiú hazajött a tavaszi szünetre.

Elizabeth ismerte Mike Daubert, vagy járt vele közös osztályba. És a fiú egyszer átadott neki egy papírt. Vagy átadott egy papírt, hogy adja tovább valaki másnak, de volt valami. Volt kapcsolat köztük.

Otthon az összes csomagot az ágyára fektette.

Ezúttal mindent elpakol a szeme elől. Mindent összeszed, ami nem tetszett neki – azaz majdnem mindenét –, és bedobozol, hogy elküldje egy jótékonysági egyesületnek. És megnézi az X-aktákat, ha kedve támad rá, és Christina Aguilerát, ’N Syncet meg Destiny’s Childot fog hallgatni.

És meg fogja változtatni a szakját.

A gondolattól a torkába ugrott a szíve. Azt fog tanulni, ami érdekli, amit tanulni akar. És amikor megszerzi a diplomáját kriminológiából és számítógépes tudományokból, jelentkezni fog az FBI-hoz.

Minden megváltozott. Mától.

Elszántan előkereste a hajfestéket. Mindent elrendezett a fürdőszobában, elvégezte az ajánlott festékpróbát. Miközben a próba eredményét várta, felseperte a levágott hajat, kitakarította a ruhásszekrényt és a fésülködőasztalt, aztán gondosan felakasztgatta vagy behajtogatta a szekrénybe új szerzeményeit.

Mivel éhes volt, lement a konyhába, felmelegítette az egyik felcímkézett ételt, és evés közben elolvasott egy cikket az igazolványhamisításról a laptopján.

Elmosogatott, majd visszament az emeletre. Aggódással vegyes izgalommal követte a hajfestékesdoboz utasításait. Beállította az órát, aztán nekilátott, hogy mindent előkészítsen az igazolványokhoz. Elővette a Britney Spears-CD-t, amelyet Julie javaslatára vett meg, és becsúsztatta a laptop CD-lejátszójába.

Felhangosította, hogy akkor is hallja, ha bemegy a zuhanyzóba, hogy kimossa a festéket a hajából.

Nagyon fekete volt a víz!

Csak mosta és öblítette, mosta és öblítette, míg végül kezét a zuhanyzó falának támasztotta, miközben gyomra elszorult a várakozástól, és egy kicsit a félelemtől is. Amikor a víz már tisztán zubogott alá a lefolyóba, megtörölte, majd egy másik törülközőt tekert a haja köré.

A nők évszázadok óta festik a hajukat, emlékeztette magát Elizabeth. Bogyókat, gyógynövényeket, gyökereket használtak hozzá. Ez... az átmenet rítusa volt, döntötte el végül.

Ez az ő választása.

Belenézett a tükörbe.

– Az én választásom – mondta, és lehúzta fejéről a törülközőt.

Aztán csak nézte a halvány bőrű, tágra nyílt zöld szemű lányt, akinek rövid, égnek álló fekete haj keretezte sovány arcát. Lassan felemelte a kezét, és végigfuttatta rajta az ujjait, élvezve az érintést, figyelve a mozgást.

Aztán kihúzta magát, és elmosolyodott.

– Szia, Liz vagyok.

2.

Figyelembe véve, mennyi segítséget kapott Julie-tól, Elizabeth úgy vélte, az a tisztességes, ha először az ő igazolványán dolgozik. A mintát könnyű volt megalkotni. Minden kutatási anyag azt állította, hogy a személyi minősége túlnyomóan a papír és a laminálás minőségétől függ.

Ezzel nem volt gond, mivel anyja nem spórolt, ha a minőségről volt szó.

A szkenner és a számítógép segítségével meglehetősen jó másolatot csinált, aztán Photoshoppal hozzáadta a digitális fotót, és összeállította.

Az eredmény jó volt, de nem elég jó.

Néhány órába és még három kísérletbe került, mire úgy érezte, olyan igazolványt sikerült készítenie, ami átmegy egy éjszakai klub ellenőrzésén. Igazából úgy vélte, a szigorúbb rendőrségi teszten is átmenne, de remélte, odáig nem fajulnak a dolgok.

Félretette Julie jogsiját.

Ahhoz túlságosan késő volt, hogy felhívja Julie-t, állapította meg Elizabeth, amikor megnézte az időt, és kiderült, hogy már éjjel egy van.

Akkor majd reggel, döntötte el, és nekilátott a saját igazolványának.

Legalább egy órát töltött azzal, hogy újra kifesse magát a fotóhoz, gondosan követve a lépéseket, amelyeket Julie-tól lesett el az áruházban. A szeme sötétebb lett, az ajka csillogóbb, az arca rózsásabb.

Nem is gondolta volna, hogy ilyen élvezetes – és tetemes munkával együtt járó – lesz a játék a színekkel, ecsetekkel és ceruzákkal.

Liz idősebb, állapította meg az eredményt szemlélve. Csinosabb, magabiztosabb is... és normális. A sikeren felbuzdulva elővette a hajcuccokat.

Felfedezte, hogy ezek valamivel bonyolultabb bánásmódot igényelnek, de biztosra vette, hogy némi gyakorlás után ebbe is belejön. Tetszettek neki a vidám, zilált, fekete fürtök. Ez a rövid, égnek álló, csillogó haj nagyon különbözött az eredeti, vörösesbarna, hosszú, egyenes és jellegtelen frizurájától.

Liz egy új ember volt. Liz olyan dolgokra képes – és meg is teszi –, amelyeket Elizabeth elképzelni sem tudott. Liz Britney Spearst hallgatott, és olyan farmert viselt, amelyből kilátszott a köldöke. Liz klubba járt a barátnőjével szombat esténként, és táncolt, meg nevetett és... fiúkkal flörtölt.

– És a fiúk is flörtölnek Lizzel – motyogta maga elé –, mert Liz csinos, mókás és nem fél semmitől.

Miután kiszámolta a megfelelő szöget, kiválasztotta a megfelelő háttért, több felvételt is készített a vadonatúj fényképezőgépével az időzítő segítségével.

Valamivel hajnali három utánig dolgozott. A második igazolványnál már egyszerűbbnek találta a folyamatot. Majdnem négy óra volt, mire mindent elpakolt, és kötelességtudón lemosta a sminket is. Biztos volt benne, hogy kerülni fogja az álom, annyira tele volt a feje.

Alighogy lehunyta a szemét, már aludt is.

És életében először, a betegségeket nem számítva, egészen délig mélyen aludt. Amikor felébredt, az volt az első, hogy a tükörhöz siessen, és meggyőződjön róla, hogy nem álmodta az egészet.

Másodjára Julie-t hívta.

– Megvan? – kérdezte Julie nyomban, első csengetésre felkapva a telefont.

– Igen, minden megvan.

– És teljesen jó, ugye? Nem lesz gond vele?

– Kiváló hamisítványok. Nem hiszem, hogy bármi gond lenne velük.

– Szuper! Akkor kilenckor. A taxi ott fog várni, szóval légy kész addigra. És úgy nézz ki, mint aki buliba készül, Liz.

– Az éjjel kipróbáltam a sminkelést. Majd még kísérletezgetek, meg a hajammal is. És gyakorolni fogom a magas sarkúban járást.

– Helyes, csak csináld. Később találkozunk. Buli lesz!

– Igen, csak... – de Julie már le is tette a telefont.

Elizabeth a napot az általa Liz-projektnek nevezett tevékenységgel töltötte. Lábszárközépig érő nadrágot és rövid topot húzott, kifestette az arcát, elbabrált a hajával. Gyakorolt az új cipőjében, és amikor úgy vélte, járni már tud, táncra perdült.

A tükör előtt gyakorolt, miután talált egy popzenét sugárzó adót a rádión. Táncolt már így korábban is – egyedül, a tükör előtt, utánozva azokat a mozdulatokat, amelyeket gimis társai-tól látott. Amikor csak kívülállóként figyelte a dolgokat, mert túl fiatal és túl jellegtelen volt ahhoz, hogy a fiúk észrevegyék.

A cipősarok valahogy megnehezítette a mozgást, a fordulatokat, de Elizabethnek tetszett, hogy egy kicsit kibillenti az egyensúlyából, arra kényszerítve, hogy lazábban tartsa a térdét, a csípőjét.

Hatkor elővette a felcímkézett vacsorát, s miközben megette, megnézte a postáját. De semmi, az égvilágon semmi nem jött az anyjától. Pedig biztos volt benne, hogy lesz valami – egy kis leckéztetés, vagy bármi. De Susan türelme végtelen volt, és a hallgatást művészi fokon űzte.

Ezúttal azonban nem ér célt vele, tökélte el magát Elizabeth. Ezúttal Susanen van a sor, hogy megdöbbenjen. Elizabethet hagyta otthon, de amikor hazatér, Liz várja majd. Liz pedig nem megy el arra a nyári egyetemi kurzusra. Liz módosítja a következő szemeszter eltervezett programját.

Lizből nem lesz sebész. Liz az FBI-nak fog dolgozni, méghozzá a számítógépes bűnözés területén.

Harminc percet adott magának, hogy rákeressen azokra az egyetemekre, amelyek az új érdeklődése területének megfelelő szakot indítanak, és a legmagasabb képzést kínálják. Lehetséges, hogy fizetnie kell, és ez esetleg problémát okozhat. Bár az egyetemi tanulmányaira szánt pénz külön alapban van, és a nagyszüleitől származik, lehetséges, hogy letiltják. Elképzelhető, hogy a lányukra hallgatnak, és az ő útmutatását követik.

Ha így lesz, akkor ösztöndíjért folyamodik. A tanulmányi eredményei igazolni fogják. Elveszít ugyan egy félévet, de szerez magának állást. Dolgozni fog. Megkeresi azt a pénzt, amellyel elérheti a célját.

Lezárta a laptopot, emlékeztetve magát, hogy a mai este a szórakozásé, a felfedezéseké. Nem az aggodalmaké vagy a terveké.

Felment, hogy felöltözzön élete első olyan estéjére, amikor elmegy szórakozni. Élete első igazi szabad estéjére!

Mivel nagyon korán felöltözött, Elizabethnek túl sok ideje maradt, hogy gondolkozzon, kérdéseket tegyen fel, tépelődjön. Túlöltözött, nem jó a sminkje, és a haját is elszúrta. Senki sem fogja felkérni, mert eddig sem tették soha.

Julie tizennyolc, idősebb és tapasztaltabb nála. Ő tudja, hogyan kell öltözni, viselkedni bizonyos helyzetekben, tudja, hogyan kell a fiúkkal beszélni. Ő viszont könnyen elképzelhető, hogy valami helytelent, oda nem illőt mond vagy tesz. Kínos helyzetbe hozza Julie-t, és ő soha többé nem fog szóba állni vele. Akkor ez a halvány baráti kapcsolat is megszakad örökre.

Elizabethnek sikerült annyira felizgatnia magát, hogy végül émelyegni kezdett. Kétszer is le kellett ülnie, és fejét a térde közé hajtania, hogy legyűrje kitöréssel fenyegető gyomra idegességét, s így is izzadó tenyérrel és dübörgő szívvel nyitott ajtót Julie csengetésére.

– Szent ég!

– Elszúrtam! Tudtam, hogy elszúrom. – Az összes kétség és félelem egyetlen, hatalmas önutálattal vegyes megalázottsággá olvadt össze. – Annyira sajnálom! Figyelj, nyugodtan vidd el az igazolványod.

– A hajad!

– Nem is tudom, mit képzeltem. Csak ki akartam próbálni...

– Szuper! Tök szuperül nézel ki! Meg sem ismertelek volna. Ó, istenem, Liz, tökre huszonegynek látszol, és iszonyú szexi vagy!

– Tényleg?

Julie kitolta a csípőjét, és mindjárt rá is rakta a kezét.

– Menten kinyúlok.

Elizabeth szíve a torkában dobogott.

– Akkor minden rendben? Jó leszek így?

– Nagyon is jó. – Julie körözött egyet az ujjával, de csak értetlen pillantást kapott válaszul. – Fordulj meg, Liz. Hadd lássam az egész csomagot.

Elizabeth kipirultan, kis híján könnyezve pördült meg.

– Ó, igen, ma este hódítani fogunk.

– Te is csodálatosan festesz. Mint mindig.

– Ez igazán édes tőled.

– Tetszik a ruhád.

– A nővéremé. – Julie is megpördült maga körül, aztán pózolt a nyakpántos fekete miniben. – Megöl, ha megtudja, hogy kölcsönvettem.

– Jó dolog, nem? Úgy értem, jó, ha van az embernek egy nővére?

– Tény, hogy nem hátrány, különösen, ha az ember nővérének ugyanaz a mérete, mint neki, még akkor sem, ha egyébként állandóan csak piszkál. Hadd lássam azt a jogsit, Liz. Ketyeg az óra.

– Ó, persze. – Liz kinyitotta az elegáns táskát, amelyet anyja gyűjteményéből választott, és kivette Julie hamis igazolványát.

– Igazinak tűnik – mondta Julie, miután alaposan megvizsgálta, és aztán tágra nyílt szemmel meredt Elizabethre. – Úgy értem, olyan igazából igazinak, tudod.

– Nagyon jól sikerültek. Azt hiszem, még ennél jobbat is tudtam volna csinálni, ha jobb a felszerelésem, de ma estére ezek is megteszik.

– Még fogásra is igazi – mormolta Julie. – Te aztán ügyes vagy, te lány! Ezzel komoly vagyonra tehetnél szert. Ismerek olyan srácokat, akik hatalmas pénzeket fizetnének egy-egy ilyen papírért.

Elizabethet ismét elfogta a pánik.

– Nem mondhatod el senkinek! Ez csak ma estére szól. Ez törvényellenes, és ha bárki rájön...

Julie előbb a szívére, aztán az ajkára tette az egyik ujját.

– Tőlem nem fogják megtudni. – Nos, legfeljebb Tiffany és Amber, tette hozzá gondolatban. Elizabethre mosolygott, s meg volt győződve arról, rá tudja venni, hogy csináljon még néhány hamis igazolványt a legközelebbi barátainak. – Akkor kezdődjön a buli!

Miután Elizabeth bezárta az ajtót, Julie kézen fogta, és a várakozó taxihoz futott vele. Beült, megadta a sofőrnek az úti célt, aztán elfészkelődött az ülésen.

– Oké, akkor jöjjön az akcióterv. Először is hűvösnek lenni.

– Hoznom kellett volna szvettert?

Julie felkacagott, majd pislogott néhányat, amikor rájött, hogy Elizabeth komolyan beszél.

– Nem, úgy értettem, hogy hűvösen kell viselkednünk, úgy tenni, mintha folyton klubokba járnánk. Mintha ez nem lenne nagy dolog számunkra. Csak egy újabb szombat este.

– Úgy érted, viselkedjünk higgadtan, és olvadjunk be?

– Igen, erről beszélek. Ha egyszer bent leszünk, szerzünk egy asztalt, és Cosmót rendelünk.

– Az mi?

– Tudod, mint a Szex és New York csajai.

– Nem ismerem őket.

– Nem számít. A lényeg, hogy most ez a menő. Huszonegy évesek vagyunk, Liz, és egy felkapott klubban bulizunk. Menő italt rendelünk.

– Ó! – Elizabeth közelebb húzódott Julie-hoz, és lehalkította a hangját. – A szüleid nem fogják megtudni, hogy alkoholt ittál?

– Tavaly télen elváltak.

– Ó, ne haragudj!

Julie megrántotta a vállát, és egy pillanatra kibámult az ablakon.

– Előfordul az ilyesmi. Mindenesetre az apámmal csak szerdán találkozom, az anyám meg elment víkendezni az unalmas barátnőivel. Emma a fiújával randizik, de őt amúgy sem érdekli. Azt teszek, amit akarok.

Elizabeth bólintott. Egyforma helyzetben voltak. Senki sincs otthon, aki törődne velük.

– Akkor Cosmót iszunk.

– Ez a beszéd! És sasolunk. Ezért szoktak a lányok először egymással táncolni. Így van idejük megnézni a srácokat, és a fiúknak is időt adnak, hogy felmérjék a kínálatot.

– Ezért táncolnak együtt a lányok? – csodálkozott Elizabeth.

– És azért, mert jó buli, ráadásul a fiúk közül sokan nem táncolnak. Nálad van a mobilod?

– Igen.

– Ha elszakadnánk egymástól, telcsizünk. Ha egy srác kéri a számodat, ne az otthonit add meg. A mobil az oké, kivéve, ha anyád ellenőrzi a hívásaidat.

– Nem. Senki sem szokott hívni.

– Ahogy most kinézel, ez ma este meg fog változni. Ha nem akarod, hogy tudja a számodat, akkor mondj egy hamisat. Következő. Te már úgyis főiskolás vagy, szóval abban nincs hiba. Mondhatjuk, hogy szobatársak vagyunk. Én a szabad művészetekkel foglalkozom, te mi is leszel?

– Úgy volt, hogy az orvosira megyek, de...

– Akkor maradjunk annál. Ahol lehet, tartsuk magunkat az igazsághoz. Akkor nem zavarodsz bele a hazugságokba.

– Orvosira megyek, aztán jön a szakmai gyakorlat. – Még a gondolat is lelombozta. – De nem akarok az iskoláról beszélni, csak ha muszáj.

– Nem gond, a fiúk úgyis mindig csak magukról akarnak beszélgetni. Istenem, már majdnem ott vagyunk. – Julie kinyitotta a táskáját, egy apró tükörben megnézte az arcát, ajakfényt kent fel, Elizabeth pedig követte a példáját. – Ki tudod fizetni a taxit? Van egy százasom anyám tartalékából, de amúgy le vagyok égve.

– Persze.

– Később meg tudom adni. Apámról könnyű pénzt legombolni.

– Szívesen fizetek. – Elizabeth a taxiórára nézett, kiszámolta, mennyi borravaló jár hozzá.

– Ó, mamám, csupa libabőr vagyok! El sem hiszem, hogy a Warehouse 21-be megyek. Ez bombajó!

– Most mit csinálunk? – kérdezte Elizabeth, miközben kiszálltak a taxiból.

– Beállunk a sorba. Nem mindenkit szoktak beengedni, hiába van papírja.

– Miért?

– Mert ez az egyik legfelkapottabb klub, szóval a bunkókat meg a bajkeverőket kizárják. De a jó pipiket beengedik. Mi pedig nagyon is azok vagyunk.

A sor hosszú volt, az éjszaka meleg. A forgalom zaja túlmorajlotta a várakozók beszélgetésének hangjait. Elizabeth egyetlen perc alatt felmért, befogadott mindent: a hangokat, az illatokat, a látványt. Szombat éjszaka, gondolta, és ő sorban áll egy felkapott klub előtt csupa klassz emberrel. Új ruhája van – vörös ruhája – és magas, nagyon magas sarkú cipője, amitől magasnak és hatalmasnak érzi magát. Senki nem tekinti kívülállónak.

Az igazolványokat ellenőrző férfi az ajtónál öltönyt és tükörfényesen ragyogó cipőt viselt. Sötét haját lófarokban hátrafogta, keret nélkül hagyva az arcát, melynek bal oldalán forradás futott végig. Jobb fülében kis ékkő csillogott.

– Ő a kidobóember – súgta Elizabeth Julie-nak. – Kutattam egy kicsit. Ő az, aki eltávolítja azokat, akik valami bajt kevernek odabent. Nagyon erősnek tűnik.

– Nincs más dolgunk, mint hogy átjussunk rajta, és bent is vagyunk.

– A klub a Five Stars Entertainmenté, amit Mihail és Szergej Volkov vezet. Feltételezik, hogy vannak kapcsolataik az orosz maffiával.

Julie csak a szemét forgatta.

– A maffia olasz találmány. Tudod, a Szopránok.

Elizabethnek fogalma sem volt, mi köze az éneklésnek a maffiához.{1}

– Mióta a Szovjetunióban megbukott a kommunizmus, Oroszországban megnőtt a szervezett bűnözés. Igazából már amúgy is elég szervezett volt a Szlavjanszkij Szojuz{2} vezetésével, de...

– Liz, hagyjuk most a töriórát!

– Igen, persze. Ne haragudj.

– Csak add oda az igazolványodat a fickónak, és közben beszélgess velem. – Julie ismét felemelte a hangját, s közben araszoltak tovább az ajtó felé. – Hónapok óta az volt a legjobb húzásom, hogy lapátra tettem azt a lúzert. Mondtam már, hogy háromszor is felhívott ma? Istenem, mintha érdekelne! – Gyors mosolyt villantott a kidobóemberre, közben tovább beszélt Elizabethhez. – Mondtam neki, hogy felejtsen el. Ha neki nincs ideje rám, majd lesz másnak.

– Jobb, ha az ember nem köti le magát egy embernél, különösen nem ebben a fázisban.

– Pontosan, jól látod a dolgot. – Julie felemelte a kezét, hogy rányomhassák a klub pecsétjét. – Én pedig készen állok rá, hogy körülnézzek a terepen. Enyém az első kör.

Ellépett a kidobóember mellett, s miközben az ellenőrizte Elizabeth igazolványát, olyan szélesen mosolygott, hogy Elizabeth csodálkozott, hogy nem nyelte el az egész férfit egyben.

– Köszönöm – mondta, amikor ő is megkapta a pecsétet.

– Jó szórakozást, hölgyeim.

– Mi magunk vagyunk a szórakozás – mondta neki Julie, aztán elkapta Elizabeth karját, és bevonszolta a terembe.

– Ó, édes jó istenem, bent vagyunk! – sikkantotta, de hangját szinte teljesen elnyelte a dübörgő zene. Aztán lelkesen ugrándozva átölelte Elizabethet.

Elizabethet megdöbbentette a gesztus, és megmerevedett, de Julie újra csak szökkent egyet.

– Zseni vagy!

– Igen.

Julie erre nevetett, de szeme izgatottan csillogott.

– Oké, asztal, Cosmo, tánc és sasolás.

Elizabeth remélte, hogy a zene elnyomja szíve hangos dübörgését, ahogy Julie sikolyával is tette. Mennyi ember! Nem volt hozzászokva, hogy egyszerre ennyi emberrel legyen egy teremben. Mindenki mozgott és beszélt, miközben a zene dübörgött, lüktetett, áradt, átitatva minden korty levegőt. A táncparketten összezsúfolódott emberek vonaglottak, pörögtek, izzadtak. A bokszok is megteltek, ültek az asztalok körül és a makulátlanul tiszta, hosszú bárpultnál.

Elizabeth elhatározta, hogy valóban „hűvösen” viselkedik, de szvetterre nem lesz szükség. Forró testek lüktetése hevítette a termet.

Keresztülverekedték magukat a tömegen – kitérve vagy éppen beleütközve az emberekbe –, s közben Elizabeth szíve egyre hevesebben dobogott. Az izgalomtól elszorult a torka, kihagyott a lélegzete. Julie határozott szorítása a karján volt az egyetlen dolog, ami visszatartotta attól, hogy elfusson.

Julie-nak végre sikerült lecsapnia egy lapostányér méretű asztalra.

– Micsoda szerencse! Édes istenem, mintha mindenki itt lenne ma este! Keresnünk kell majd egy asztalt, amelyik közelebb van a táncparketthez. Ó, ez annyira szupi! A DJ nagyon vágja! – Végül észrevette Elizabeth arcát. – Hé, jól vagy?

– Nagyon nagy a tömeg, és meleg is van.

– Na igen. De ki akar egy hideg és üres klubban bulizni? Figyu, valami ital kell nekünk, mégpedig most, szóval megyek a bárpulthoz. A piát én állom, mivel te fizetted a taxit. Közben a sasolást is elkezdhetem. Te meg innen figyelj! A két Cosmo máris jön!

Julie vasmarkából szabadulva, Elizabeth a saját kezét szorította össze. Felismerte a jeleket: idegesség és klausztrofóbia, s tudatosan figyelt rá, hogy egyenletesen lélegezzen. Liz nem fog pánikba esni, mert elnyeli a tömeg. Magára parancsolt, hogy lazítson. A lábujjánál kezdte, és lassan haladt felfelé.

Mire a hasához ért, megnyugodott annyira, hogy körül tudott nézni. A tulajdonosok – és az építészük – jól kihasználták a raktárház területét, kiaknázva a városi ipari motívumokat, a szabadon hagyott csövekkel és vezetékekkel, a régi téglafallal. A tükörfényes acélon – a bárpulton, az asztalokon és székeken – visszatükröződtek a villódzó fények. Újabb lüktetés, gondolta Elizabeth, lüktető villódzás a zene ütemére.

Kétoldalt nyitott vaslépcső vezetett fel az emeletre, amely szintén nyitott volt. Az emberek a korlát mentén vagy az asztaloknál zsúfolódtak össze. Valószínűleg azon a szinten is van egy bárpult. Az ital nagy hasznot termel.

Idelent, egy megemelt széles pódiumon, a villódzó fények alatt dolgozott a DJ. Egy újabb figyelő, döntötte el Elizabeth, a tekintély és tisztelet pozíciójába emelve, ahonnan jól láthatja a tömeget. Hosszú, sötét haja az arca körül repkedett, miközben dolgozott. Mintás pólót viselt. Abból a távolságból Elizabeth nem látta, mi van rajta, de a minta rikító narancssárga volt a fekete anyagon.

Közvetlen az emelvény előtt néhány nő vonaglott, csípőjüket ringatva jelezték, hogy szextársat keresnek.

Elizabeth, most már teljesen nyugodtan, a zenére kezdett figyelni. Tetszett neki a kemény, ismétlődő ritmus; a dobok dübörgése, a gitár fémsikolya. Az is tetszett neki, ahogy táncosok mind-mind más módon mozogta rá. Karok a levegőben, karok boksztartásban, ökölbe szorított kezek, könyökszurkák, földbegyökerezett lábak, felemelt lábak.

– Hűha, és még egyszer hűha! – Julie letette a rózsaszín folyadékkal teli poharakat az asztalra. – Majdnem kiöntöttem idefelé ezeket. Igazán kár lett volna értük. Nyolc dollár volt poharanként.

– Az alkoholos italok hozzák a legnagyobb hasznot a kluboknak és bároknak.

– Azt elhiszem. De nagyon finomak. Belekóstoltam az enyémbe, és olyan, mint a vattacukor – nevetett, és közelebb hajolt. – Vigyáznunk kell rá, hogy addig tartson, amíg nem találunk valami fiút, aki fizeti az italunkat.

– Miért vennének nekünk italt?

– Ez csak nyilvánvaló. Jó csajok vagyunk, és facérok. Igyál egy kicsit, Liz, aztán gyerünk, lötyögjünk egyet, hogy megmutassuk, mink van.

Elizabeth engedelmesen belekóstolt az italba.

– Fini. – Még egyet kortyolt, csak hogy meggyőződjön róla, nem tévedett. – Nagyon fini.

– Inni és tombolni akarok! Hé, imádom ezt a számot. Ideje rázni egyet!

Julie ismét elkapta Elizabeth kezét.

Amikor a tömeg körbezárta őket, Elizabeth behunyta a szemét. Csak a zenére figyelj, utasította magát, csak a zenére.

– Hé, jó mozgásod van!

Elizabeth óvatosan kinyitotta a szemét, és Julie-ra összpontosított.

– Hogy mondod?

– Attól féltem, béna leszel, de nagyon jól mozogsz. Hiszen te tudsz táncolni!

– Ó, a tánc törzsi eredetű, és arra találták ki, hogy serkentsen. Egyszerűen csak össze kell hangolnod a láb- és csípőmozgásodat. És utánozni kell tudni. Sokat figyeltem, hogyan táncolnak mások.

– Ha te mondod, Liz.

Elizabethnek tetszett, hogy mozgathatja a csípőjét. Olyan érzés volt, mint a magas sarok: hatalmassá tette, és ahogy a ruhaanyag hozzádörzsölődött a bőréhez, még egy szexuális pluszt is adott.

A fények mindent szürreálissá tettek, és a zene az egészet elnyelte.

Elizabeth tömegiszonya enyhült valamelyest, és amikor Julie összeütötte vele a csípőjét, nagyot nevetett, és valóban jól is érezte magát.

Táncoltak, sokat táncoltak, aztán visszamentek az asztalukhoz, és Cosmót ittak, s amikor az egyik pincérnő arra járt, Elizabeth gondtalanul rendelt még egyet.

– A tánctól megszomjazom – mondta Julie-nak.

– Már kellemesen zsong a fejem, és az a srác jó ideje figyel minket. Ne nézz oda!

– Honnan tudjam, ki az, ha nem nézhetek oda?

– Higgy nekem, nagyon édes. Mindjárt jelzek neki a szememmel, és akkor, mintegy véletlenül, megfordulhatsz. Szőke haja van, egy kicsit göndör. Szűk fehér pólót visel, fekete dzsekit és farmert.

– Ja, igen, láttam már a bárpultnál. Egy nővel beszélgetett. A nőnek hosszú, szőke haja volt, és rikító rózsaszín ruhát viselt, ami teljesen közszemlére tette a mellét. Egy aranykarika volt a bal fülében, és aranygyűrű a jobb kezének gyűrűsujján.

– Jézusom, neked hátul is van szemed, ahogy az anyám szokta mondani. Honnan tudod, amikor még meg sem nézted?

– Láttam már a bárpultnál – ismételte Elizabeth. – Azért figyeltem fel rá, mert úgy tűnt, a szőke nő valamiért nagyon dühös. És azért emlékszem, mert eidetikus memóriám van.

– És az végzetes?

– Nem, az nem valami betegség vagy egészségügyi probléma. Ó! – pirult el Elizabeth, és magába roskadt. – Vicceltél. Fotografikus memóriának is szokták nevezni, de ez nem pontos, mert többről van szó, mint vizualitásról.

– Ha te mondod... Készülj!

De Elizabethet jobban érdekelte Julie – a szeme, amelyhez hozzátartozott az enyhén oldalra biccentett fej, a lassú, titokzatos mosoly, és az alulról felfelé nézés a félig lesütött szempilla alól. Ezután gyorsan megrázta, majd hátravetette a fejét, amitől Julie haja megemelkedett, majd finoman aláhullt.

Ösztönös mozdulat lett volna? Vagy tanult viselkedés? Vagy a kettő valamiféle kombinációja? Mindenesetre Elizabeth úgy gondolta, neki is meg kellene próbálnia, bár nem volt többé haja, amit rázhatott volna.

– Az üzenet célba ért. Ó, milyen édes mosolya van! Édes istenem, idejön! Tényleg idejön!

– De hiszen te akartad, hogy idejöjjön. Ezért is... küldted az üzenetet.

– Igen, de... fogadni mernék, hogy legalább huszonnégy. Csak kövesd a példámat.

– Elnézést.

Elizabeth Julie-t utánozva felnézett, de a mosolyt már nem merte megkockáztatni. Azt előbb gyakorolnia kell.

– Kíváncsi lennék, tudnak-e nekem segíteni.

Julie bemutatta az iménti hajdobálás egy módosított változatát.

– Talán.

– Attól tartok, cserbenhagy a memóriám, mert sohasem felejtek el egy gyönyörű nőt... de egyikükre sem emlékszem. Mondják, kérem, hogy még sohasem jártak itt.

– Először vagyunk itt.

– Ah, ez mindent megmagyaráz.

– Gondolom, maga sokat jár ide.

– Minden este. Ez az én klubom... azaz – mondta elbűvölő mosollyal –, van benne részesedésem.

– Ezek szerint maga az egyik Volkov? – szólalt meg Elizabeth gondolkodás nélkül, aztán nyomban el is pirult, ahogy a tüzes tekintet felé fordult.

– Alex Gurevics. Egy unokatestvér.

– Julie Masters – nyújtott kezet Julie. Alex megfogta, és csókot lehelt rá. – És a barátnőm, Liz.

– Legyenek üdvözölve a Warehouse 12-ben. Jól érzik magukat?

– A zene remek.

Amikor a pincérnő megérkezett az italokkal, Alex elvette a számlát a tálcáról.

– Nem engedhetem meg, hogy gyönyörű nők, akik először járnak a klubomban, fizessenek az italukért.

Julie az asztal alatt meglökte Elizabeth lábát, közben ragyogón Alexre mosolygott.

– Akkor viszont csatlakoznia kell hozzánk.

– Szívesen – mondta Alex, és odamormolt valamit a pin-cérnőnek. – Látogatóban járnak Chicagóban?

– Nem, itt születtünk és nevelkedtünk – felelte Julie, és nagyot kortyolt a koktélból. – Mindketten. A nyári vakációra jöttünk haza. A Harvardon tanulunk.

– A Harvardon? – A férfi félrebillentette a fejét, szeme csillogott. – Gyönyörű és okos. Máris félig szerelmes vagyok. Ha táncol velem, elvesztem.

Julie ismét kortyolt egyet.

– Akkor térképre lesz szüksége.

A férfi nevetett, és mindkét kezét feléjük nyújtotta.

Julie megfogta az egyiket, és felállt.

– Gyere, Liz, mutassuk meg neki, hogy rázza két Harvard-lány.

– Ó, de ő veled akar táncolni.

– Mindkettőjükkel. – Alex továbbra is kinyújtva tartotta a kezét. – Amitől én leszek a legszerencsésebb ember ebben a teremben.

Elizabeth már éppen tiltakozott volna, amikor Julie jelzett neki Alex háta mögött, ami rengeteg szemforgatással, szemöldökemelgetéssel és grimasszal járt. Így aztán Elizabeth elfogadta a férfi kezét.

Alex valójában ugyan nem kérte fel táncolni, de Elizabeth értékelte a gesztust, hiszen a férfi ott is hagyhatta volna egyedül az asztalnál. Mindent elkövetett, hogy úgy csatlakozzon hozzájuk, hogy ne legyen útban. De nem számított, szeretett táncolni. Tetszett neki a zene. Élvezte a körülötte zsongó hangokat, a mozgást, az illatokat.

Amikor mosolygott, az nem műmosoly volt, hanem szájának természetes mozdulata. Alex rákacsintott, majd széles mosollyal Julie csípőjére tette kezét.

Aztán felemelte az állát, hogy jelezzen valakinek.

Elizabeth épp meg akart fordulni, amikor valaki megfogta a kezét, és maga felé pördítette, majdnem elesett a magas sarkú szandálban.

– Az unokatestvérem most is túl mohó, mint mindig. Neki kettő is jut, míg nekem egy sem. – Oroszország egzotikuma áradt a férfi hangjából. – Hacsak meg nem könyörül rajtam, és táncol velem.

– Én...

– Ne mondjon nemet, szépséges hölgy – húzta közelebb magához a férfi. – Csak táncoljunk.

Elizabeth nem tehetett róla, csak bámult a férfira. Magas volt, teste keményen és határozottan simult az ő testéhez. Ahol Alex világos volt, ott ő sötét: hosszú, hullámos haja, a szeme, amely szinte feketén csillogott napbarnított arcában. Amikor mosolygott, szája sarkában kis gödröcskék jelentek meg. Elizabeth szíve hevesen megdobbant, majd megremegett.

– Tetszik a ruhája – bókolt a férfi.

– Köszönöm. Új.

A férfi mosolya szélesedett.

– És a kedvenc színem. Ilja vagyok.

– Én... én meg Liz. Liz vagyok. Hm. Prijatno poznakomitszja.

– Én is nagyon örülök, hogy megismerkedtünk. Beszél oroszul?

– Igen. Nos, csak egy kicsit.

– Egy gyönyörű lány, aki a kedvenc színemet viseli, és még oroszul is tud. Ez az én szerencsés estém.

Nem, gondolta Liz, miközben a férfi még mindig magához szorította, de közben a kezét az ajkához emelte. Ó, nem, ez az ő szerencsés estéje.

Ez volt élete legjobb estéje.

3.

Beültek egy bokszba. Minden olyan simán, észrevétlenül történt, mint a varázslat. Olyan varázslat, mint ahogy a finom rózsaszín ital megjelent Elizabeth előtt.

Ő volt Hamupipőke, és az éjfél még nagyon messze volt.

Amikor leültek, a férfi mellette maradt, tekintetét az arcán tartotta, testével felé dőlt, mintha a tömeg és a zene nem is léteznének. Megérintette, miközben beszélt, és minden érintéstől a kézfején, a karján vagy a vállán csodálatos borzongás futott végig Elizabethen.

– Szóval, mit tanul a Harvardon?

– Az orvosira járok. – Ez nem így lesz, ígérte magának Elizabeth, de most még közel jár a valósághoz.

– Orvos lesz? Az sok-sok évig tart, nem? Milyen orvos lesz?

– Az anyám azt akarja, hogy kövessem őt az agy- és idegsebészeten.

– Szóval agysebész lesz? Agyakat vág fel? Az nagyon fontos, felelősségteljes hivatás. – Ujjhegyét végighúzta a lány halántékán. – Maga biztosan nagyon okos.

– Igen, az vagyok. Nagyon okos.

A férfi nevetett, mintha Elizabeth valami elragadó dolgot mondott volna.

– Jó, ha az ember ismeri önmagát. Azt mondja, ezt az anyja akarja. Maga is ezt szeretné?

Elizabeth belekóstolt a koktélba, és arra gondolt, hogy a férfi is nagyon okos... vagy legalábbis megérez dolgokat.

– Nem, nem igazán.

– Akkor milyen orvos szeretne lenni?

– Egyáltalán nem akarok orvos lenni.

– Nem? Akkor mi?

– Az FBI-nak szeretnék dolgozni a számítógépes bűnözés területén.

– Az FBI-nak? – A sötét szempár tágra nyílt.

– Igen. Nyomozni akarok. High-tech bűnözés, számítógépes csalások, terrorizmus, szexuális kizsákmányolás. Nagyon fontos terület, és nap mint nap változik, ahogy a technika fejlődik. Minél több ember használ számítógépet és függ a számítógéptől és elektronikától, annál több bűnöző fogja kihasználni ezt a függőséget. Tolvajok, az átverés mesterei, pedofilok, még a terroristák is.

– Ezek szerint ez a szenvedélye.

– I-igen, azt hiszem.

– Akkor ezt kell követnie. Az embernek mindig követnie kell a szenvedélyét, nem igaz? – Ahogy keze a lány térdéhez ért, valami lassú, meleg áramlat kúszott Elizabeth gyomrába.

– Még sohasem tettem. – Ez lenne a szenvedély? Ez a lassú melegség? – De szeretném elkezdeni.

– Tisztelnie kell az anyját, de tisztelnie kell saját magát is. Felnőtt nő. És egy anya azt szeretné, hogy a gyermeke boldog legyen.

– Az enyém nem akarja, hogy elvesztegessem az eszemet.

– De a magáé ez az ész.

– Kezdem elhinni, hogy így van. Maga is egyetemista?

– Nem, én már befejeztem a tanulást. Most a családi vállalkozásban dolgozom, és ez boldoggá tesz. – Intett a pincérnőnek, hogy hozzon még egy kört, mielőtt Elizabeth egyáltalán észrevehette volna, hogy majdnem kiürült a pohara.

– Mert ez a szenvedélye.

– Így igaz. És én mindig követem a szenvedélyem szavát... például így.

Meg fogja csókolni. Még sohasem csókolták meg, de Elizabeth elég gyakran elképzelte, milyen lehet az. Rá kellett jönnie, hogy a képzelet nem az legerősebb oldala.

Azzal tisztában volt, hogy a csókolózás biológiai információkat visz át feromonok útján, s hogy maga az aktus stimulálja az ajakban és nyelvben végződő összes ideget. Kémiai reakciót vált ki, méghozzá kellemeset, ez magyarázza, hogy – kevés kivétellel – miért is az emberi kultúra része.

Most azonban fel kellett fedeznie, mennyire más érzés, ha megcsókolják az embert, mint amikor elmélkedik róla.

A férfi ajka puha és sima volt, ahogy finoman súrolta az övét, gyengéden, de egyre erősebb nyomást gyakorolva rá, miközben kezét is feljebb csúsztatta a csípőjéről. Elizabeth szíve nagyot dobbant a meleg tenyér alatt, miközben a férfi nyelve utat talált az ajkai közt, s lustán siklott előre.

Elizabeth lélegzete elakadt, majd önkéntelen, majdnem fájdalmas kis hangként szabadult ki belőle... és a világ a feje tetejére állt.

– Édes – mormolta a férfi, és a szó vibrálásától az ajkán, a lélegzetének melegségétől a szájában, Elizabeth hátán végigfutott a hideg. – Nagyon édes. – A férfi fogai az alsó ajkát kóstolgatták, majd hátradőlt, és alaposan megnézte magának Elizabethet. – Kedvellek.

– Én is kedvellek. Tetszett a csókod.

– Akkor tánc közben is meg kell ismételnünk. – Talpra állította a lányt, ajkát ismét az ajkához érintette. – Te nem vagy olyan... olyan... megcsömörlött, ez a helyes szó. Nem olyan vagy, mint a többi nő, aki csak azért jön be, hogy táncoljon, igyon és férfiakkal flörtöljön.

– Egyikben sincs túl nagy tapasztalatom.

A férfi fekete szeme szikrázott a lüktető fényben.

– Akkor a többi férfi nem olyan szerencsés, mint én.

Elizabeth hátranézett, és miközben Ilja a táncparkett felé húzta, látta, hogy Julie-t is megcsókolják. Nem lassan és gyengéden, de úgy tűnt, Julie is élvezi, sőt teljes lelkesedéssel részt is vesz a csókban, szóval...

Akkor Ilja a karjába vonta, és ringatózni kezdett vele, nem úgy, mint a többiek, akik ugráltak, ráztak és pörögtek. Csak ringatóztak, miközben a férfi szája ismét az övére tapadt, és Elizabeth többé nem gondolt a kémiai reakciókra vagy az idegvégződésekre. Helyette mindent elkövetett, hogy ő is beleadja a magáét a csókba. Az ösztönei súgtak. Karját a férfi nyaka köré fonta, és amikor megérezte a férfiban a változást, ahogy a kemény férfiasság hozzányomódott, tudta, hogy ez is normális, még ha akaratlan, testi reakció is.

De azt is tudta, hogy a csoda ettől még ugyanaz marad. Ő okozta ezt a reakciót. A férfi kívánja őt, akit még soha senki sem kívánt.

– Mit teszel velem? – suttogta Ilja a fülébe. – Az ízed, az illatod.

– A feromonok teszik.

Ilja összevont szemöldökkel nézett rá.

– A mik?

– Nem számít. – Elizabeth a férfi vállához szorította az arcát.

Tisztában volt vele, hogy az alkohol károsan befolyásolja az ítélőképességét, de nem érdekelte. Sőt azt is tudta, az is alkoholnak köszönhető, hogy nem érdekli. De ezzel sem foglalkozott. Ismét felemelte a fejét, és ezúttal ő kezdeményezte a csókot.

– Le kellene ülnünk – mondta a férfi egy hosszú perc után. – Egészen elgyengült tőled a lábam.

Fogta a kezét, miközben visszasétáltak az asztalukhoz. A csillogó szemű, kipirult arcú Julie felugrott. Megingott egy kicsit, aztán nevetve felkapta a táskáját.

– Mindjárt visszajövünk. Gyere, Liz!

– Hová?

– Hová máshová? A mosdóba.

– Ó, elnézést.

Julie belekarolt, részint barátságból, részint, hogy megtart-sa az egyensúlyát.

– Édes jó istenem! El tudod ezt hinni? Úgy tűnik, kikaptuk a legmenőbb srácokat. Jézusom, mind a kettő annyira szexi! És a tiednek még akcentusa is van! Bárcsak az enyémnek is lenne, de így is sokkal jobban csókol, mint Daryl. Gyakorlatilag övé a klub, tudod, és van egy háza is a tónál. Elvisz oda minket ma este.

– Elvisz magához? Gondolod, hogy ez helyes?

– Ó, hát persze! – Julie belökte a mosdó ajtaját, és végigpillantott a fülkék során. – Jellemző, tényleg pisilnem kell! Zsong a fejem. Milyen a te fiúd? Jól csókol? Hogy hívják?

– Iljának. Igen, jól csókol. Kedvelem őt nagyon, de nem hiszem, hogy helyes lenne velük mennünk Alexhez.

– Ó, lazíts már egy kicsit, Liz! Nem hagyhatsz most cserben! Teljesen be vagyok indulva Alexre, de nem mehetek csak úgy egyedül el vele... első alkalommal semmiképp. Nem kell lefeküdnöd Iljával, ha már ennyire szűzies vagy.

– A szex természetes és szükséges tevékenység, amely nem csupán a faj újrateremtését szolgálja, hanem az embereknél az élvezet és a stressztől való megszabadulás fontos formája is.

– Aha, vettem. – Julie a könyökével oldalba bökte barátnőjét. – Akkor nem fogsz lekurvázni, amiért lefekszem Alexszel?

– A patriarchális társadalom szerencsétlen mellékterméke, hogy szajhának vagy olcsón kaphatónak tartják azokat a nőket, akik a szexet az örömszerzés kedvéért űzik, míg ugyanez a férfiaknál természetesnek és az élet elengedhetetlen részének számít. A szüzességnek nem lenne szabad díjnak lennie, amelyet adnak vagy megtagadnak. A szűzhártyának nincs jutalmazó sajátossága, és nem ad hatalmat. A nőknek ugyanúgy meg kellene, nem, meg kell engedni, mint a férfiaknak, hogy megtalálják a saját szexuális kielégülésüket, akár az utódnemzés a cél, akár nem, illetve függetlenül attól, hogy monogám kapcsolatban élnek, vagy sem.

Egy magas, vörös hajú nő igazgatta a haját a tükör előtt, aztán Elizabeth mellett elsétálva, káprázatos mosolyt vetett rá.

– Dalolj csak, édesem!

Elizabeth egészen közel hajolt Julie-hoz, miközben a nő folytatta útját kifelé.

– Miért kellene énekelnem? – értetlenkedett suttogva.

– Ez csak egy kifejezés. Tudod, Liz, azt hittem, te is olyan keresztbe teszi a lábát nebáncsvirág vagy, aki visong, ha valaki hozzáér, és azt is csak ruhán keresztül fajta.

– Attól, hogy nincs tapasztalatom, még nem vagyok prűd.

– Felfogtam. Bevallom, azt terveztem, hogy valamikor az est folyamán lepattintalak majd magamról, és egyedül bulizok tovább, de jó muri veled lenni... még akkor is, ha az idő felében úgy beszélsz, mint valami tanár. Szóval csak azt akarom mondani, ne haragudj.

– Semmi gond. Nem tetted meg. És tudom, hogy nem olyan vagyok, mint a barátnőid.

– Hé! – ölelte át Julie Elizabeth vállát, és megszorította. – Most már te is a barátnőm vagy, nem igaz?

– Nagyon remélem. Nekem még soha...

– Ó, hála istennek! – A lelkes kiáltás után Julie kissé tántorogva lódult az éppen megüresedő fülke felé. – És elmegyünk Alexhez, ugye?

Elizabeth körülnézett a zsúfolt mosdóban. A nők a sminkjüket frissítették fel, vagy sorban álltak, közben nevetgéltek, beszélgettek. Valószínűleg ő volt az egyetlen szűz lány a helyiségben. A szüzesség nem valami díj, emlékeztette magát. Tehát nem is teher. Ő dönti el, hogy akarja-e adni, vagy sem. Az ő választása. Az ő élete.

– Liz?

– Igen. – Mély lélegzetet vett, és a következő felszabaduló fülke felé indult. – Igen – ismételte meg, becsukva az ajtót, és lehunyva a szemét. – Elmegyünk. Együtt.

Az asztalnál Ilja felemelte a sörét.

– Ha ezek a lányok huszonegy évesek, akkor én hatvan vagyok.

Alex nevetve vállat vont.

– De elég közel járnak hozzá. És az enyém nagyon be van indulva, hidd el nekem.

– Részeg, Alexi.

– És akkor mi van? Nem én erőltettem bele az italt. Friss húsra vágyom, és ha a fene fenét eszik, akkor is lefekszem vele ma éjjel. Csak azt ne mondd, testvér, hogy te nem akarod meghúzni azt a tüzes barnát.

– Édes lányka – mosolyodott el Ilja. – És csak alig-alig éretlen. Nem olyan részeg, mint a tiéd. Ha ő benne van, lefekszem vele. Tetszik az esze.

– Ugyan, ne etess már! – rándult meg Alex ajka.

– De, komolyan. Van benne valami plusz. – Ilja körülnézett. Mind ugyanolyan, gondolta a nőket nézve, mind túlságosan kiszámítható. – Üdítő, igen, ez a helyes szó rá.

– A szőke már szervezkedik, szóval hozzám megyünk. Mindannyian. Azt mondta, csak akkor hajlandó, ha a barátnője is jön. Tiétek lehet a vendégszoba.

– Jobban kedvelem a saját lakásomat.

– Figyelj, vagy mind a ketten jönnek, vagy egyikük sem. Nem azért feccöltem a csajba két órát, hogy most elhordja a csinos kis fenekét, mert te nem vagy képes nyélbe ütni a dolgot.

Ilja tekintete megkeményedett a söre fölött.

– Képes vagyok nyélbe ütni a dolgot, brat.

– És szerinted melyik a vonzóbb a lányoknak, kuzin? Az az ócska apartman, ahol most is laksz, vagy az én tóparti házikóm?

Ilja megvonta a vállát.

– Én jobban kedvelem a saját lakásom, de rendben, hozzád megyünk. Semmi drog, Alexi!

– Ó, Krisztus szerelmére!

– Semmi drog! – hajolt előre Ilja, és ujjával megkopogtatta az asztalt. – Azt akarom, hogy minden törvényes legyen. Nem ismerjük őket, de azt hiszem, az enyém nem helyeselné. Azt állítja, az FBI-nak akar dolgozni.

– Most csak szórakozol velem, igaz?

– Nem. Semmi drog, Alexi, vagy én nem megyek... te pedig nem jutsz csajhoz.

– Rendben. Jönnek is.

– Állj fel – bökte meg Ilja Alexet az asztal alatt. – Tégy úgy, mintha úriember lennél. – Felállt, és a kezét nyújtotta Liznek.

– Szívesen kiszabadulnánk innen – jelentette ki Julie, és Alex nyakába akaszkodott. – Szeretnénk megnézni a házadat.

– Akkor pontosan ezt fogjuk tenni. Nincs is jobb, mint egy magánbuli.

– Neked is megfelel így? – kérdezte halkan Ilja Elizabethtől, ahogy kifelé indultak.

– Igen. Julie nagyon szeretné, s mivel együtt vagyunk...

– Nem. Én nem azt kérdeztem, mit akar Julie, hanem azt, hogy te mit szeretnél.

Elizabeth Iljára nézett. Enyhe szúrást érzett a szíve körül, és legszívesebben felsóhajtott volna. A férfinak számít, hogy ő mit akar.

– Igen, szeretnék veled menni.

– Akkor jó. – Ilja megfogta a lány kezét, és a szívére szorította, miközben keresztülkígyóztak a tömegen. – Szeretnék veled lenni, és szeretném, ha még mesélnél magadról. Mindent tudni akarok rólad, Liz.

– Julie azt mondta, a fiúk – férfiak – csak magukról akarnak beszélni.

Ilja halkan felnevetett, és átkarolta a derekát.

– Akkor hogyan ismernék meg az elbűvölő nőket?

Ahogy az ajtóhoz értek, egy öltönyös férfi lépett oda Iljához, és megkopogtatta a vállát.

– Egy pillanat – mondta Ilja Liznek, és oldalt lépett.

Elizabeth nem sokat hallott a beszélgetésből, és az is oroszul volt. De elég volt egyetlen pillantást vetni a férfi arcára, hogy lássa, nem örül a hírnek. Mint ahogy abban is meglehetősen biztos volt, hogy a csort vozmi{3} valami káromkodás lehet. Ilja intett a férfinak, hogy várjon, és kikísérte Lizt, ahol Julie és Alex várt rájuk.

– Van valami, amit még el kell intéznem. Sajnálom.

– A francba, Ilja, bízd valaki másra.

– Ez munka – mondta a férfi kurtán. – Nem tart sokáig... nem több egy óránál. Liz, menj Alexivel és a barátnőddel. Amint végzek, én is jövök.

– Ó, de...

– Gyere már, Liz, minden rendben lesz. Alexnél is megvárhatod Ilját. Mindenféle zenéje van, és egy síkképernyős tévéje is.

– Csak várj rám. – Ilja lehajolt, és hosszasan megcsókolta Elizabethet. – Hamarosan ott leszek. Alexi, óvatosan vezess! Nagyon értékes szállítmányod van.

– Szóval most már két csinos nőm is van. – Alex nem bírta kihagyni a lehetőséget, és mind a két lányba belekarolt. – Ilja mindent túl komolyan vesz. Én szeretek bulizni. Túl fiatalok vagyunk ahhoz, hogy komolyak legyünk.

Egy sötét sportkocsi siklott a járda mellé. Alex intett, aztán elkapta a kulcsot, amelyet a kocsirendező dobott oda neki. Kinyitotta az ajtót. A jó modor és a barátnője iránti elkötelezettség csapdájába esett Liz beszállt hátra. A klub ajtaját figyelte, még a nyaka is kitekeredett, ahogy Alex elhajtotta klubtól, Julie pedig vidáman együtt dalolt a rádióval.

Ez így nem helyes. Ilja nélkül az izgalom, a várakozás izgalma elhalványult, s csak a sivár tompaság maradt utána. A hátsó ülésen való utazás az alkohollal kombinálva nem tett jót neki. Hullámokban tört rá a rosszullét. Émelygéssel küzdve, és hirtelen szörnyen fáradtan hajtotta fejét a hátsó ajtó ablakához.

Nincs rá szükségük, gondolta Elizabeth. Julie is és Alex is énekelt, nevetgélt. Alex túl gyorsan hajtott, élesen vette be a kanyarokat, amitől Elizabeth gyomra felkavarodott. Nem fog hányni! Bár elöntötte a forróság, kényszerítette magát, hogy nyugodtan, egyenletesen lélegezzen. Nem fogja megalázni magát azzal, hogy összehányja Alex kocsijának hátsó ülését.

Elizabeth néhány centire leengedte az ablakot, és hagyta, hogy a szél az arcát fújja. Szeretett volna lefeküdni, aludni akart. Túl sokat ivott, és ez is egyfajta kémiai reakció volt, bár közel sem kellemes.

Igyekezett a lélegzetvételre összpontosítani, az arcát érő levegőre, a házakra, kocsikra, utcákra. Bármire, csak ne émelygő gyomrára és szédülő fejére.

Ahogy a Lake Shore Drive-on kanyarogtak, arra gondolt, milyen közel vannak – viszonylag – a Lincoln Park-beli otthonához. Ha most hazamehetne, lefeküdhetne a szobájában, és kialudhatná a hányingert és a szédülést. De aztán Alex bekanyarodott egy meglehetősen öreg, hagyományos stílusban épült, egyemeletes ház elé, és Elizabeth arra gondolt, hogy legalább mindjárt szilárd talaj lesz a lába alatt.

– Nagyszerű innen a kilátás – mondta Alex, miközben ő és Julie kiszállt a kocsiból. – Gondoltam, hogy veszek egy lakást valami társasházban, de szeretem a hely magányát. Itt nyugodtan lehet bulizni, senki sem piszkál, hogy túl hangos a zene.

Julie megtántorodott, és nagyot kacagott, amikor Alex elkapta, és megmarkolta a fenekét. Elizabeth mögöttük ment, és szörnyen érezte magát az ötödik kerék szerepében.

– Teljesen egyedül élsz itt? – sikerült kinyögnie.

– Rengeteg hely van a vendégeknek – nyitotta ki a bejárati ajtót Alex, és intett. – Hölgyek előre. – S megpaskolta Elizabeth fenekét, amikor az elment mellette.

Elizabeth szerette volna megdicsérni a férfi otthonát, de igazából mindent túl rikítónak, túl újnak, túl modernnek talált. Csupa kemény él, tükörfényes felület, csillogó bőr. Rikítóvörös bárpult, hatalmas fekete pamlag és óriási faliképernyő uralta a nappalit, amikor a széles üvegajtónak és a teraszra néző ablakoknak kellett volna a kulcspontnak lenniük.

– Ó, jóságos isten, ez tetszik! – Julie azonnal levetette magát a pamlagra. – Olyan dekadens!

– Ez volt a cél, bébi. – Alex felkapta a távirányítót, megnyomott egy gombot, és nyomban dübörgő zene töltötte be a helyiséget. – Keverek nektek egy italt.

– Tudsz Cosmót csinálni? – akarta tudni Julie. – Egyszerűen imádom a Cosmót.

– Mindjárt hozok neked egyet.

– Kérhetnék egy kis vizet? – kérdezte Elizabeth.

– Ó, Liz, ne légy már ilyen ünneprontó!

– Egy kicsit kiszáradt a szám. – És az istenért, levegőre van szüksége! – Nem gond, ha kinézek? – indult a teraszajtó felé.

– Persze, hogy nem. Mi casa es su casa.{4}

– Táncolni akarok!

Ahogy Julie felpattant, és vonaglani, riszálni kezdett, Elizabeth kinyitotta az ajtót, és kimenekült a teraszra. Úgy vélte, biztos gyönyörű a kilátás, de minden mintha valami ködben úszott volna, ahogy nekidőlt a korlátnak.

Mit tettek? Mégis mit képzeltek? Ez nagy hiba volt. Ostoba és vakmerő hiba. El kell menniük. Meg kell győznie Julie-t, hogy menjenek el.

De még a zenén át is hallotta barátnője Cosmótól elmosódott nevetését.

Talán kitisztulna a feje és megnyugodna a gyomra, ha leülne néhány percre idekint. Mondhatná, hogy felhívta az anyja. Ugyan mit számít egy újabb hazugság? Kitalál valami kifogást, valami igazán jó, logikus kifogást, hogy miért kell elmennie. Csak tisztuljon ki előbb a feje.

– Á, hát itt vagy.

Elizabeth megfordult, ahogy Alex kilépett a teraszra.

– Mindegyikből egy-egy. – Egyik kezében egy pohár vizet és jeget hozott, mely ezüstösen csillogott a holdfényben, a másikban a finom rózsaszín ital, amelynek már a látványától is felfordult Elizabeth gyomra.

– Köszönöm, de azt hiszem, csak a vizet kérném.

– Táplálni kell a tüzet, bébi, nem eloltani. – De félretette az italt. – Nem kell ám egyedül búslakodnod idekint – lépett közelebb, és a korláthoz nyomta a lányt. – Hárman is bulizhatunk. Mindkettőtökkel elbírok.

– Nem hiszem, hogy...

– Ki tudja, Ilja jön-e. Csak a munka meg a munka, mást se tud. Rajtad azonban megakadt a szeme. Meg az enyém is. Gyere be. Nagy bulit csapunk.

– Azt hiszem... megvárom Ilját. Használhatom a mosdót?

– A te veszteséged, bébi. – Bár a férfi csak megrántotta a vállát, Elizabeth mintha valami gonosz fényt is látott volna megcsillanni a szemében. – Balra, a konyha mögött.

– Köszönöm.

– Ha meggondolnád magad... – szólt utána Alex, ahogy Elizabeth az ajtó felé rohant.

– Julie – kapta el Elizabeth a barátnője karját, miközben az egy bizonytalan tánclépéssel próbálkozott.

– Istenien érzem magam. Ez életem legklasszabb estéje!

– Julie, ne igyál többet, már így is túl sokat ittál.

Egy pff hang után Julie lerázta Elizabethet.

– Lehetetlen.

– Mennünk kell!

– Maradnunk kell, hogy bulizzunk!

– Alex azt mondta, hogy mindkettőnkkel le akar feküdni.

– Juj, nehogy komolyan vedd! – nevetett Julie, és újra megpördült maga körül. – Csak ugratni akar. Ne játszd itt az eszementet! A fiúd mindjárt itt lesz. Addig igyál még egy koktélt, és élvezd az estét.

– Nem akarok többet inni. Rosszul vagyok. Haza szeretnék menni.

– Nincs hazamenetel. Rá se ránts! Gyerünk, Lizzie! Táncolj velem!

– Nem tudok! – Liz a gyomrára szorította a kezét, bőrén hideg verejték ütött ki. – Azt hiszem, ki kell...

Mivel képtelen volt legyűrni hányingerét, elrohant a konyha felé, de a szeme sarkából még látta, hogy Alex a teraszajtónak támaszkodva vigyorog rajta.

Félig zokogva botladozott át a konyhán, s majdnem hasra esett, ahogy berobbant a fürdőszobába.

Még megkockáztatta azt a fél percet, amíg bezárta maga mögött az ajtót, aztán térdre esett a vécécsésze előtt. Abban a pillanatban már hányt is, valami sűrű, rózsaszín nyálkát, és alig jutott lélegzethez, amikor ismét elhányta magát. Könnyek folytak az arcán, ahogy a mosdóra támaszkodva nagy nehezen felhúzta magát, és talpra állt. Félig vakon nyitotta meg a hideg vizet, kiöblítette a száját, az arcát locsolta.

Reszketve emelte fel a fejét, és meglátta magát a tükörben: fehér, mint a viasz, a szempillafesték és a szemkihúzó maszatfoltjai a szeme alatt szörnyű szürke sebhelyekre emlékeztettek, a maradék fekete könnycsíkokat rajzolt az arcára.

A szégyen mardosta akkor is, amikor a következő rosszulléthullám ismét térdre kényszerítette a kagyló előtt.

Kimerülten, szédülő fejjel kuporgott a kövön, és zokogott. Nem akarta, hogy bárki is lássa ilyen állapotban.

Haza akart menni.

Meg akart halni!

Reszketve feküdt, arcát a hideg csempéhez szorítva, amíg úgy nem vélte, talán megkockáztathatná a felülést. A helyiség hányástól és verejtéktől bűzlött, de Elizabeth addig nem ment ki, amíg rendbe nem szedte magát.

Mindent megtett, ami az erejéből telt. Addig dörzsölte szappannal és vízzel az arcát, míg már fájt, s szinte percenként meg kellett pihennie, hogy leküzdje a hányinger újabb hullámát.

Mire végzett sápadt és maszatos volt, szeme vörös és üveges. De annyira remegett a keze, hogy a smink felújítására tett kísérletei sorra kudarcba fulladtak, s az eredmény majdnem hogy rosszabb lett, mintha semmit sem csinált volna.

Le kellett nyelnie a megaláztatást. Kimegy a teraszra, a friss levegőre, és megvárja Ilját. Megkéri, hogy vigye haza, és csak remélte, hogy a férfi megérti.

Biztos nem akarja majd soha többé látni. Nem fogja soha többé megcsókolni.

Ok és okozat, emlékeztette magát. Egész este hazudott, hazudott és hazudott, s az eredmény ez az új megaláztatás, és ami még ennél is rosszabb, hogy egy pillanatra betekintést nyert abba, mi minden történhetett volna, és most ez is elveszett.

Lehajtotta a vécétetőt, leereszkedett rá, és a táskáját markolva, lelkileg felkészült a következő lépésre. Kimerülten levette a cipőjét. Ugyan mit számít? Sajgott a lába, és különben is, Hamupipőke számára elérkezett az éjfél.

Olyan méltósággal sétált át a fekete készülékekkel és vakító fehér pultokkal felszerelt konyhán, amilyenre csak képes volt. De amikor be akart lépni a nappaliba, meglátta Alexet és Julie-t. Mindketten meztelenek voltak, és a pamlagon szeretkeztek.

Egy dermedt pillanatig döbbent ámulattal állt, látta a tetoválásokat hullámzani Alex hátán és vállán, ahogy a csípője erőteljesen mozgott. Alatta Julie torokhangon nyögdécselt.

Elizabeth hirtelen elszégyellte magát, amiért nézi őket. Amilyen halkan csak tudott, elhátrált, és a konyhán át ment ki a teraszra.

Leül idekint a levegőn, és megvárja, amíg azok ott bent végeznek. Nem volt prűd. Ez végül is csak szex. De azért nagyon szerette volna, ha Alex és Julie a hálószobában, zárt ajtók mögött szeretkezik.

Aztán meg azt kívánta, bárcsak több vizet ivott volna fájós torkára, és hogy lenne egy takarója, mert fázott – fázott, üresnek és végtelenül törékenynek érezte magát.

Aztán elszunyókált, összekuporodva a széken a terasz sötét sarkában.

Nem tudta, mi ébresztette fel – hangok, valami zörgés –, de hirtelen magához tért a széken, mereven és átfagyottan. Látta az óráján, hogy alig tizenöt percet aludt, de még rosszabbul volt, mint előtte.

Haza kell mennie. Odalopakodott az ajtóhoz, hogy megnézze, Julie és Alex végzett-e már.

Julie-t nem látta, de Alex – egy szál fekete bokszerben – két teljesen felöltözött férfi társaságában állt a nappaliban.

Elizabeth ajkába harapva közelebb húzódott. Talán azért jöttek, hogy szóljanak, Ilja csak később tud jönni. Ó, istenem, bárcsak itt lenne már, és hazavinné!

Emlékezve, hogy fest, Elizabeth az árnyékban maradva oldalazott az ajtó felé, amelyet Alex nyitva hagyott.

– A rohadt életbe, beszéljetek angolul, hiszen Chicagóban születtem. – A nyilvánvalóan dühös Alex a bárpulthoz ment, és töltött magának egy pohár vodkát. – Mit akarsz, Korotkij, ami nem várhatott reggelig?

– Minek halogatnánk holnapig? Ez elég amerikai számodra?

A férfi, aki beszélt, alacsony, de erős, arányos testalkatú volt. Pólójának ujját majd’ szétfeszítették az izmai. Karját tetoválások borították. Alexhez hasonlóan ő is szőke és jóképű volt. Rokonok lennének? A hasonlóság halvány ugyan, de létező.

A vele lévő férfi nagyobb, idősebb volt nála, és katonamódra állt mellette.

– Ja, igazi kibaszott Yankee-Doodle vagy – lökte vissza a vodkát a helyére Alex. – Vége a hivatali óráknak.

– Te pedig keményen dolgoztál. – Korotkij hangja sima volt, de a simaság alatt az érdekes akcentus karcolt, mint a durva, érdes szélű kődarab. – Mert kemény munka, hogy meglopd a nagybátyádat.

Alex keze megállt a kis tükörlap fölött, amelyre éppen valami fehér port szórt egy átlátszó zacskóból.

– Miről beszélsz? Nem loptam Szergejtől.

– Lopsz a klubokból, az étteremből; lefölözöd az internetes csalások hasznát, a szajhák bevételének profitját. Mindenhonnan lopsz, amire csak rá tudod tenni a kezed. Azt hiszed, ez nem lopás? Azt hiszed, a nagybátyád bolond?

Alexi gúnyos vigyorral vett fel egy fémpálcát, és ütögetni kezdte a tükörlapot.

Kokain, döbbent rá Elizabeth. Jóságos isten, mit tett azzal, hogy idejött?

– Hűséges vagyok Szergejhez – mondta Alex, miközben felszippantotta a port –, és holnap megbeszélem vele ezt a marhaságot.

– Azt hiszed, Szergej nem tudja, hogyan fizetsz a Rolexért, az Armaniért, Versacéért, ezért a házért, az összes többi játékodért... és a drogért, Alexi? Azt hiszed, nem tudja, hogy lepaktáltál a zsarukkal?

A fémrudacska megcsörrent, ahogy Alex leejtette.

– Nem paktáltam le a zsarukkal.

Hazudik, gondolta Elizabeth. Látta a szemén, hallotta a hangján.

– Két nappal ezelőtt bevittek kábítószer birtoklásáért. – Korotkij mozdulata, ahogy a kokain felé intett, maga volt a tiszta undor. – És te lepaktáltál velük, mudak.{5} Elárultad a családodat a szabadságodért, a finom életért. Tudod, mi történik a tolvajokkal és árulókkal, Alexi?

– Beszélek Szergejjel. Megmagyarázom neki. Mondanom kellett nekik valamit, de az csak rizsa volt. Csak sóderoltam. Átvertem őket.

– Nem, Alexi. Ők vertek át téged. Vesztettél.

– Beszélek Szergejjel. – Amikor hátralépett, a második férfi megmozdult, a termetéhez képest meglepő gyorsasággal, és hátracsavarta Alexi kezét.

Alex arcára kiült a rettegés, és félelmében oroszul beszélt.

– Ne tedd ezt! Jakov, unokatestvérek vagyunk. Az anyád meg az enyém nővérek. Ugyanaz a vér folyik az ereinkben.

– Szégyene vagy az anyádnak, szégyent hoztál a tulajdon véredre. Térdre!

– Ne! Ne tedd!

A második férfi a földre lökte Alexit.

– Kérlek, ne tedd! Rokonok vagyunk. Adj egy esélyt!

– Igen, könyörögj csak! Könyörögj a mit sem érő életedért! Legszívesebben hagynám, hogy Jegor összetörje minden csontodat, de a nagybátyád azt mondta, a húga kedvéért legyünk kíméletesek.

– Kérlek, légy irgalmas!

– Nesze neked irgalom! – Korotkij pisztolyt húzott elő a veséje fölül, a csövét Alexi homlokához szorította és tüzelt.

Elizabeth lába felmondta a szolgálatot. Térdre esett, kezét a szája elé kapta, hogy elfojtsa sikolyát.

Korotkij halkan mondott valamit, miközben a fegyvert Alexi halántékoz tartotta, és még kétszer elsütötte. Arcizma sem rándult közben, olyan volt, mintha maszkot viselt volna gyilkolás közben. Aztán megkeményedtek az arcvonásai, ahogy a konyha felé pillantott.

– Nem érzem jól magam, Alex. Le kell feküdnöm, vagy talán... Kik maguk?

– Ó, a kurva anyját! – morogta a férfi, és kétszer belelőtt Julie-ba. – Miért nem tudtunk róla, hogy vele van a kurvája is?

A második férfi odasétált és megállt Julie felett.

– Ez egy új – mondta a fejét csóválva. – Nagyon fiatal.

– Most már nem lesz öregebb.

Elizabeth látása elhomályosult. Csak álmodik. Egy rémálmot! Mert sokat ivott, és most rosszul van. Mindjárt felébred. A sötétben kuporogva Alexet nézte. Alig van vér, vette észre. Ha ez igazából megtörtént volna, nem kellene több vérnek lennie?

Ébredj fel, ébredj fel, ébredj fel!

De rémülete csak fokozódott, amikor meglátta a belépő Ilját. Őt is meg fogják ölni. Az a férfi lelövi! Segítenie kell! Szólnia kell neki, hogy...

– A fenébe is, mit csináltatok?

– Amire parancsot kaptunk.

– Az volt az parancs, hogy törjétek el a kezét, és azt is csak holnap este.

– De megváltozott. Az informátorunk szólt, hogy Alexi lefeküdt a zsaruknak.

– Krisztusom! A kis szarházi!

Elizabeth elszörnyedve nézte, ahogy Ilja háromszor is belerúg Alex holttestébe.

Közülük való, gondolta. Ő is egy közülük.

Ilja megállt, a hajába túrt, aztán meglátta Julie holttestét.

– Ó, bassza meg, őt is meg kellett ölnötök?

– Látott minket. Nekünk azt mondták, Alex kurvája egy másik férfival ment el.

– Ennek az volt a pechje, hogy Alex friss hús után nézett. Hol a másik?

– Másik?

A gyönyörű sötét szempárban jeges fény villant.

– Ketten voltak. Ez és egy másik... rövid, fekete hajú vörös ruhában.

– Jegor.

A nagydarab férfi bólintott, és kését előhúzva az emeletre indult. Ilja intett, és Korotkij az utasítást követve a konyhának vette az irányt, míg Ilja a teraszajtóhoz sétált.

– Liz – mormolta. – Liz, minden rendben van. Vigyázok rád.

Csizmájából kést húzott elő, és a háta mögött tartva felkapcsolta a kinti világítást.

Látta a lány cipőjét. Végignézett a teraszon, majd a korláthoz sietett.

– Itt nincs senki – szólalt meg Korotkij az ajtóból.

– De volt. Keressétek meg!

4.

Vakon rohant, tágra nyílt üveges szemmel, tiszta erejéből, levegő után kapkodva és könnyek közt. Nem engedhette szabadon a torkát kaparó sikoltást. Meghallhatják. Ha meghallják, ha elkapják, megölik.

Mint Julie-t.

Leküzdötte a kényszert, hogy kirohanjon az útra. Többen is lehetnek. Több olyan, mint Ilja. Honnan tudhatná, hogy a kocsi, amelyet leint, nem az egyiküké-e? Honnan tudhatná, ha bekopog valamelyik házba, nem közülük való nyit-e ajtót?

Rohannia kell, olyan messzire kell jutnia innen, amilyen messzire csak tud. El kell rejtőznie.

Ha kerítés állta útját, átmászott rajta. Ha sövény, átverekedte magát rajta. Amikor a talaj felsebezte csupasz lábát, visszafojtotta a fájdalomkiáltásokat. Elbújt a holdfény elől, mint ahogy a vakond kapar sötét helyek után.

Egy kutya ugatott őrülten, amikor átrohant valami udvaron.

Istenem, csak meg ne hallják! Ne hagyd, hogy utánam jöjjenek!

Ne nézz vissza!

Valami belehasított az oldalába. Egy rémisztő pillanatig, miközben előrebukott, azt hitte, meglőtték. De a földön feküdt, a térdét felhúzva, és torka égett, ahogy sípolva kapkodott levegő után.

Görcs. Csak egy görcs. De a görccsel együtt szörnyű hányinger is rátört. Négykézlábra küzdötte magát, s öklendezni kezdett. Zokogva öklendezett, remegve a meddő erőfeszítéstől.

A sokk, mondta magának vacogó fogakkal. Izzadt és reszketett is egyszerre. Szédülés, hányinger, szapora pulzus. Sokkot kapott, de most gondolkodnia kell!

Gyorsan dörzsölni kezdte a karját, hogy felmelegedjen, s közben igyekezett a lélegzetét is szabályozni. Odamászott a táskájáért, amelyet akkor ejtett el, amikor a