Borítószöveg

„Szeretni a legnagyobb teher mind közül. A legsúlyosabb. (...) Azok a dolgok adnak hozzá a legtöbbet az életünkhöz, amelyeket a leginkább szeretnénk letenni, amelyeket a legnehezebb cipelni, elviselni. Néha leveszik rólunk a terheinket. Néha mi menekülünk el előlük. Előfordul, hogy jó érzés megszabadulni tőlük. Megkönnyebbülünk. De nem kell sok idő, hogy rájöjjünk, a legtöbb dolog, amit teherként élünk meg, súlyt ad az életünknek, megvilágítja, kik is vagyunk. És abban a pillanatban, amikor elveszítjük őket... elveszítünk mindent.”

A Homokból és hamuból szerzőjének új könyve

1938 – Néhány évvel vagyunk a szesztilalom és a nagy gazdasági világválság után. Az amerikai nagyvárosokban, így Clevelandben is emberek százezrei szegényedtek el. A nincstelenek között ráadásul brutális sorozatgyilkos szedi áldozatait. A város biztonságáért felelős Eliot Ness egykori szövetségi ügynök nem jut előrébb a nyomozással, így megkeresi régi barátját, Michael Malone-t, hogy segítsen kézre keríteni a tettest. Néhány évvel azelőtt Al Caponét is sikerült rács mögé juttatniuk, így bízik benne, hogy ezúttal is elkapják a tettest.

Malone szobát bérel Clevelandben, és beleveti magát a munkába, ám az adatgyűjtés és a jelentések elemzése nem sok eredménnyel kecsegtetnek. A kilátástalan helyzetben azonban nem várt helyről érkezik segítség: Malone rájön, hogy a fiatal varrónőnek, akitől a szobát bérli, különleges képessége van. Dani Flanagan egyfajta hatodik érzék, különleges intuíció birtokosa: a ruhadarabok, amelyeket megérint, „beszélnek” hozzá, fontos információkat mesélnek számára egykori viselőjükről.

Vajon ez segíthet a gyilkossági ügy megoldásában? Dani és Malone sötét titkokkal szembesülnek, és versenyt futnak az idővel, hogy megtalálják a Kingsbury Run őrült Mészárosát, mielőtt ők lesznek a következő áldozatok...

Amy Harmon kötete egyszerre izgalmas detektívregény és romantikus történet, amelyben végig izgulhatunk a szereplők sikeréért és azért, hogy ne csak az elkövető kilétére derüljön fény, de Dani és Malone is egymásra találjanak.

Fordította

Bosnyák Gabriella

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Amy Harmon: The Unknown Beloved

Published by Lake Union Publishing, Seattle

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement
originating with Amazon Publishing, www.apub.com,
in collaboration with Lex Copyright Office.

Copyright © 2022 by Amy Harmon

Hungarian translation © 2023 Bosnyák Gabriella

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Oláh Gábor

Borítókép © Leonardo Baldini / Arcangel

ISBN 978-963-604-217-2

Felelős kiadó és szerkesztő Gyuricza Eszter

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ez egy kitalált történet. A könyvben szereplő nevek,
karakterek, intézmények, helyek és események
a szerző képzeletének a termékei, vagy fiktív módon
kerülnek megjelenítésre.

Az igazi Michael Malone-nak,
és a többi névtelennek, akiket senki sem ismer.

Képtelen meghalni, kit szeretnek,

mert a szerelem örök élet.

Emily Dickinson

Prológus

1923. JANUÁR

Az anyja most aludt. Halk hortyogás hagyta el az ajkát, és Dani megsimogatta az arcát. Édesanya és Apu egész éjjel veszekedtek. Ezért volt Édesanya fáradt. Veszekedtek, aztán ölelkeztek, csókolóztak és pofozkodtak, aztán még többet veszekedtek. Apu legutóbb túl hosszú ideig volt távol, és Édesanya aggódott, fel-alá járkált, és addig rágta az ujjait, míg vérezni nem kezdtek, de a körmét sosem rágta. Azok szépek voltak, és Apunak festette ki őket. Akárcsak az ajkát. Édesanya szerette Aput. Apu szerette Édesanyát. Zuzana néni szerint túlságosan szerették egymást. Zuzana néni nem szerette Aput.

– Bolond az – mondta.

Édesanya egyik nénikéje sem szerette Aput. Lenka néni szerint túl jóképű volt, Vera néni szerint pedig túl sok volt vele a baj.

– Hozd magaddal Danielát, és gyere vissza Clevelandbe, Aneta – mondták Dani anyjának. Ők nevelték fel Édesanyát, megszokta már, mit gondolnak. De Édesanya csak a fejét ingatta, amikor a nénik ilyeneket mondtak.

– George Flanagant választottam, Tety. Őt akarom. És nem szeretném, ha rosszat mondanátok róla. George felesége vagyok. Daniela George lánya. – Édesanya sosem szólította Danielának, kivéve, amikor a nénikkel beszélt.

A nagynénik úgy gondolták, hogy a nagy-nagyapja után kellene elnevezni, az első clevelandi Kos után, és valamilyen oknál fogva Édesanya és Apu beleegyeztek.

– A Daniela Flanagan tökéletes név – mondta Apu mindig.

– Nem vagyok tökéletes – világosította fel Daniela.

– Hát persze, hogy az vagy. Mint az anyukád. Az ő neve is tökéletes.

– Aneta azt jelenti, hogy könyörületes – szajkózta Dani sokatmondóan. A néniknek gondjuk volt rá, hogy tudjon ilyesmiket.

– Pontosan. Milyen okos kislány vagy! Az anyukád megkönyörült rajtam… és hozzám jött feleségül.

– Annak ellenére, hogy a nénik nem szeretnek téged?

– Igen. Annak ellenére, hogy a nénik nem szeretnek.

– Én szeretlek, Apu.

– Én is szeretlek téged, Dani Flanagan.

Szerette, hogy kicsit beleremegett a ház, amikor Apu otthon volt. A padlón csattanó bakancsa hangját, a nevetését, az illatát, és hogy képtelen volt nyugton maradni. Apu sosem volt csendben. Vagy kiabált, vagy nevetett, vagy dobogott, vagy horkolt.

Anya is horkolt, de ő halkan. Anya fáradt volt.

Dani kibontakozott a karjából, és összeszedte a könyveket, amelyeket Mr. O’Briennél vásároltak. Édesanya a kimerültsége ellenére igyekezett egész nap szorgoskodni. Elmentek a Szent Név-székesegyházba, és gyújtottak egy gyertyát Apuért. Azután átmentek az utca túloldalára, a Schofield virágboltba, csak hogy megszagolják a rózsákat, vettek hot dogot egy utcai árustól, végül pedig ellátogattak Mr. O’Brien könyvesboltjába, a kedvenc helyükre. Édesanya szerette a könyveket, s leginkább azt szerette, amikor Dani elmesélte, miről szólnak, anélkül, hogy kinyitotta volna őket.

A nagy, kék vászonborítású könyv, amelynek kirojtosodott a széle, egy fiúé volt régen, hosszú, vékony keze volt, és csúnyán köhögött. A történet nem róla szólt. De a fiúnak tetszett… régen. Olvasás közben halkan motyogott maga elé, és olyan volt a hangja, mint Mr. O’Briennek. Édesanya azt mondta, hogy Mr. O’Brien Írországból jött, mint Apu… talán az a fiú is Írországban élt, akié a könyv volt. Lehet, hogy Mr. O’Brien hozta magával, át a tengeren, egészen Chicagóig, hogy eladhassa a könyvesboltjában.

A többi könyvet, amit Édesanya vett, nem olvasta senki mostanában. Az egyikről egy izgő-mozgó fenék képe ugrott be Daninek – ezen kuncognia kellett. Úgy gondolta, ráültettek valakit, hogy felérje az ebédlőasztalt. Az utolsó könyv, amely teljesen új volt, szürkén visszhangzott a fejében. Semmi. Ezt a könyvet senki sem nyitotta ki, senki sem szerette vagy gyűlölte, de még csak nem is tartotta a kezében. Vagy legalábbis nem elég ideig ahhoz, hogy a személyes története beleivódjon a papír szövetébe.

Dani mindig elmesélte Édesanyának, mit látott, és Édesanya azt hitte, csak nagyon jó a képzelőereje. Ám Daninek nem volt jó a képzelőereje. Magától egyetlen történetet sem tudott kitalálni. A legtöbbször még azt sem tudta, mit rajzoljon. De lerajzolta a kismacskát, akit szeretett volna. Charlie-t. Mr. O’Brien boltja mögött volt egy doboznyi kiscica, akiknek új otthont kerestek. Nagyon szerette volna az egyiket. Vagy egy tucat képet rajzolt Charlie-ról, és kirakta őket szerte a házban.

Édesanya nem igazán akarta. De Apu azt mondta, ő majd beszél Édesanyával a kiscicákról. Csak arra kérte Danit, várja meg, míg újra hazajön, és akkor együtt elmennek Charlie-ért.

Talán meglátogathatná Charlie-t, amíg Édesanya szundikál. Nem fogja megtudni.

Dani kihozta a cipőjét és a kabátját a szobából. Édesanya meghallotta volna, ha az ágy mellett húzza fel őket. Édesanyának jó füle volt. De meg se moccant, amikor Dani óvatosan kinyitotta az ajtót. Mélyen aludt.

Dani belebújt a csizmájába. Kezdte kinőni. Apu azt mondta, mindig nő, amikor elmegy. Édesanya erre azt felelte, hogy akkor nem kellene többet elmennie. A kabátja azért még jó volt rá. A sapkája is, és jól a fülére húzta, hogy ne fázzon séta közben. Máris sötétedett. Jobb lesz, ha siet, ha meg akarja nézni a cicákat. Utána rögtön hazajön.

Csakhogy Charlie annyira aranyos volt, és Dani túl sokáig maradt.

Az utcasarkon befordulva a rendőrautók csilingelése fogadta. Futni kezdett, biztos volt benne, hogy Édesanya felébredt. Biztos mérges és aggódik. Lehet, hogy a rendőrség éppen Danit keresi.

Két rendőrautó állt a házuk előtt, sietve parkolhattak le, a lámpájuk égett, és az ajtajuk is nyitva volt. Míg nézte őket, újabb autó fékezett, három rendőr ugrott ki belőle és csatlakozott a másik kettőhöz az előkertben. Apu kocsija is ott volt.

Daniék háza ajtaja nyitva állt. Mrs. Thurston a szomszédból a rendőrökkel beszélgetett, fázósan összehúzta magát, de hevesen mutogatott.

– Jaj, ne! – sírta el magát Dani. Őt keresik. Most már sosem lehet macskája, Édesanya nem fogja megengedni ezek után.

Senki sem vette észre. Még nem. Dani keresztülrohant a szomszéd kertjén, és halkan beosont a házuk hátsó ajtaján, remélve, hogy Édesanyával találkozik először, aki majd elmondja mindenkinek, hogy elmehetnek, mert Dani hazajött.

De a rendőrök már bent voltak a házban. Egyikük a konyha és a nappali közötti ajtóban állt. Hatalmas fején tányérsapka, hosszú felöltője szétnyílt, felfedve a nagy hasán feszülő duplasoros, rézgombokkal záródó egyenruhát. Aranyszínű csillag kandikált ki a hajtókája alól.

Valaki felgyújtotta a lámpákat a házban. Az összes lámpát. Fényárban úszott az egész ház. Édesanya nem örülne, ha látná, hogy az összes lámpa ég, és nyitva vannak az ajtók. A tűzhely melege kiszökik a januári estébe.

A rendőrtiszt a padlót bámulta, a sapkája eltakarta az arca nagy részét. Akkor sem nézett fel, amikor Dani belépett a konyhába. Az előkertből hallatszó csilingelés mindenkit siketté tett a környéken.

Hol lehet Édesanya?

Dani tett még egy lépést, és a nyakát nyújtogatva, a közte és a rendőrtiszt között lévő asztal felett próbált ellesni a bejárati ajtó felé, a nappaliba.

És akkor meglátta őket.

Édesanya már nem az ágyban volt, de még mindig aludt. Ő és Apu is – összekeveredett végtagokkal feküdtek a konyha padlóján.

Édesanya annyira örülne, ha tudná, hogy Apu hazajött. Azt mondta, csak napok múlva várja.

Édesanya nem viselt cipőt, Apu pedig még mindig felöltőben és kalapban volt, mintha csak berohant volna, felkapta volna Édesanyát, megpörgette és addig csókolta és forgatta volna, míg el nem estek. Apu hagyhatta nyitva a bejárati ajtót.

Édesanyán feküdt keresztben, és Dani nem látta az arcát. Édesanya arcát sem látta. Csak a csinos, mezítelen lábát és piros ruhájának a szegélyét. Édesanya ruhája elterült körülötte, körülötte és Apu körül, egy nagy, piros szívbe zárva őket.

A rendőrtiszt felnézett.

– Ó, a pokolba! Megtaláltam a gyereket! – kiabálta. – Malone, jöjjön ide!

Egy másik rendőrtiszt jelent meg mögötte, ugyanolyan egyenruhában – ám fiatalabb és sötétebb bőrű –, és átvágott a konyhán, kikerülve a bíborvörös szívet és az alvó párt. Megfogta Dani vállát, és elfordította a zavarba ejtő látványtól.

– Tartsa kint addig, amíg ezt elrendezzük – mondta a nagyhasú rendőrtiszt a hátsó ajtóra mutatva. – És derítse ki, mit tud!

Még több rendőr jött be a házba a bejárati ajtón. Dani hallotta a lépteiket, és érezte a jelenlétüket az első tiszt mögött.

– Gyere velem, kislány! – mondta a fiatal rendőr, de hiába volt halk és kedves a hangja, erősen szorította Dani vállát.

Apu hívta így néha, kislány. Bár a Malone nevű rendőrnek más volt a hangja, mint Apunak. Az ő hangja halkabb volt. Morajló. Mintha nem sokat használta volna. Mintha sosem énekelt volna telitorokból, vagy emelte volna fel a hangját, amikor beszélt. Sokkal fiatalabb is volt Apunál, bár valahogy idősebbnek tűnt. Komor szája és sötét, lefelé ívelő szeme volt, amitől kicsit úgy nézett ki, mint Mrs. Thurston vadászkutyája, Reggie.

– Szólnom kell édesanyának – szólalt meg Dani. Furcsán visszhangzott a hangja, mintha a templomban kiabált volna. – Egyszer már elmentem itthonról úgy, hogy nem mondtam meg neki, hova megyek.

Malone leguggolt, így már nem kellett felnéznie rá, de még mindig eltakarta előle a látványt. Dani észrevette, hogy egy pillanatra meglepődött, amikor meglátta a szemét. Mindig ugyanúgy reagáltak.

– Hogy hívnak, kölyök? – kérdezte lágyan.

– Dani Flanagan. – Már megint az a visszhang, és most már a lábát sem érezte. A lába hideg volt, a mellkasa viszont tűzforró.

– Én Malone rendőrtiszt vagyok, Dani. Nem megyünk messzire. Csak ki a hátsó ajtón. Hogy ne legyünk láb alatt.

– Megmondja neki, hogy itt vagyok? – kérdezte, és a fülére tette a kezét. Valami nem stimmelt vele. Valami nem stimmelt Édesanyával és Apuval. A mellkasában lévő forróság felkúszott a szeméhez, a lábujjait kínzó fájdalom pedig már a lábszárát ostromolta. Azt se tudta, képes-e járni.

– Az isten szerelmére, Malone! Vigye már ki innen! – kiabálta az első rendőr, és Malone rendőrtiszt szája elkeskenyedett. Daninek úgy tűnt, Malone nem kedveli a nagydarab rendőrt.

– Most gyere velem, Dani – sürgette Malone.

Próbálta megmozdítani a lábát, de nem bírta.

– Malone!

Malone minden további nélkül felkapta a kislányt, és kirontott vele a hideg éjszakába. A hátsó udvarba érve megállt, és körülnézett, hova ültethetné le.

– Itt is vagyunk, Dani Flanagan – mondta, és leültette a padra, ahol Apu szokott dohányozni.

Kívülről merev volt és hideg, belül azonban izzott, és úgy pattogott és sistergett benne a tűz, mint a fahasábok a kandallóban. Reszketni kezdett, mire Malone leült mellé, kibújt a felöltőjéből, és a kislányra terítette. Nem mondta neki, hogy minden rendben. Nem veregette meg a hátát, és nem simogatta meg a haját, ahogy Apu szokta, amikor el volt keseredve. De a kabátja meleg volt és hatalmas, és elvonta a figyelmét a benne és a körülötte növekvő sötétségről.

– Hol voltál? – kérdezte a kislányt. – Mielőtt hazajöttél. Merre jártál?

– Én el-elmentem Mr. O’Brien könyvesboltjához. Van ott pár k-k-kiscica egy d-dobozban, a bolt mögötti sikátorban. Annyira aranyosak! Csak egy percre akartam elugrani, hogy megnézzem őket, de túl sokáig maradtam. Édesanya biztos csodálkozott, hogy h-hol vagyok. Biztos a-aggódott. Elég rémült volt mostanában.

– Amikor elmentél… hol volt az édesanyád?

– Aludt.

– És a papád? Hol volt az apukád?

– Nem volt itthon. Elment reggel Darby bácsival, és úgy volt, hogy pár napig nem jön haza. Így lemaradt volna a születésnapomról, de azt mondta, hogy megkaphatom az egyik kiscicát, amikor hazajön. Azt mondta, beszél majd Édesanyával.

– Mikor van a születésnapod?

– Holnap. Tízéves leszek.

Dani úgy hallotta, mintha a rendőr káromkodott volna, de nagyon halk volt a hangja, így nem volt biztos benne.

– Választottál már? Tudod már, melyiket szeretnéd?

– Igen. Az egyik fiúmacskát. Apu azt mondta, lány macskát nem lehet, mert nem szeretnénk többet. A fiúmacskáknak nem lesz kiscicája. De amúgy is ő volt a kedvencem. Olyan a szeme, mint az enyém. Az egyik barna. A másik kék. Apu szerint ez nagyon ritka. Nagyon ritka és nagyon különleges.

– És hogy fogod hívni?

– Charlie-nak.

– Jó név.

– Meghaltak, ugye? – kérdezte. Nem akart Charlie-ról beszélni. Az édesanyját akarta. Azt akarta, hogy Apu kijöjjön a házból, és szóljon Malone-nak és a többi rendőrnek, hogy menjenek haza.

Malone megint káromkodott, ezúttal Dani tisztán hallotta. Keresztet vetett, és lenézett a kislányra; a szeme csillogott, a szája remegett.

– Igen, Dani. Meghaltak. Sajnálom.

* * *

Az emberek meghaltak. Megállt a szívük. Hörögve hagyta el ajkukat a levegő, aztán kihunyt a fény. Nem olyan, mint amikor köhög az autó motorja, vagy pislákol a villanykörte, bár bizonyos értelemben mégiscsak. Mozog, mozdul, létezik… aztán semmi. Egy piszkos kesztyű az úttesten, egy lábát vesztett katona felrobbant bakancsa. Michael Malone nem egyszer látott már végtag nélküli embereket. A halál könyörtelen. Annyira könyörtelen! Senkit sem ismert, aki onnan visszatért volna.

A lélek gyorsan elszáll. Ha van is lélek – vagy legyen bármi is az a furcsa jelenség, amit tudatnak hívnak –, nem marad a testtel. Elillan. És a szürke arcú, bűzös halál azonnal magának követeli a testet. Ezerszer látta már.

Gyerekkorában azt képzelte, látja az emberek lelkét. Még az anyjának is mesélt az áttetsző színekről, amelyeket néhány ember feje és válla körül látott. Rózsaszín és levendula, fehér és sárga, egész tisztán érzékelte őket, és látta a saját fényét is a szeme sarkából. Az anyja hitt neki, és azt mondta, hogy ez ajándék. A saját fénye régen meleg volt, de már évek óta nem érzékelte. Az anyját is meleg fény vette körül, és nézte, ahogy elhalványul. Talán az anyja magával vitte az adományát, amikor meghalt.

Nem tudta biztosan, mi történik a lélekkel, amikor valaki fokozatosan távozik. Az anyja így tűnt tova. Úgy gondolta, hogy a lélek olyan, mint egy hatalmas tűz, ami tombol, őrjöng, míg végül nem marad más belőle, csak parázs, csakhogy a parázs nem elegendő a túléléshez. Sokkal jobban jár az a férfi – vagy nő –, aki teljesen meghal, ha a lélek nem virraszt a test mellett, hanem kiugrik belőle, és maga mögött hagyja.

Aggódott, hogy az anyja lassú halála megölte a szellemét. Még mindig aggódott emiatt. Szabad volt vajon? Remélte, hogy igen. Ő maga nem volt az. De remélte, hogy az anyja az. És remélte, hogy a kis Mary is az. És James baba is. Talán az anyja és a gyerekei együtt vannak. Ha más nem is, ez a gondolat mindig megnyugvással töltötte el.

Ám fogalma sem volt, hogyan vigasztalja meg Dani Flanagant.

– Meghaltak, ugye? – kérdezte Dani. Ő pedig megmondta neki az igazat. Igen. George és Aneta Flanagan meghalt.

Az jutott eszébe, milyen furcsa is ez a kislány, aki ilyen lágy és mindentudó hangon kérdez egy ennyire elviselhetetlen dologról. Felállt a szőr a tarkóján a csendes higgadtság, az érzelemmentes kijelentés hallatán. De aztán a kislány szeme megtelt könnyel, majd a könnycsepp csendben végigcsorgott az arcán. Malone megszégyenülve előhalászta Nyuszit a zsebéből, és a kislánynak adta. Nem gondolta végig. Később majd átkozni fogja magát, hogy megvált értékes kincsétől, de adni akart a lánynak valamit. Másnap lesz a születésnapja. Tízéves lesz, és még nála is magányosabb.

Így hát nekiadta Mary rózsaszín nyusziját.

Nem volt valami nagy. Pont belefért a zsebébe. Az elmúlt hat hónapban mindig nála volt. Dani elfogadta a játékot, és szinte kétségbeesetten markolta mindkét kezével.

Felnézett a férfira, még mindig potyogtak a könnyei, és idegesen csavargatta a rongyból készült nyulat, miközben a szemét törölgette.

Aztán elfordította a fejét, még mindig a férfi ajándékát szorongatta, de a tekintete üressé vált. Sokk. Szegény gyermek sokkot kapott.

– Nyuszi – motyogta.

– Igen. Egy nyuszi. Egy szerencsés nyuszi. Szorongasd egy kicsit, amíg kitaláljuk, mi folyik itt, rendben?

– De ez Maryé volt – mondta a kislány halkan.

– Mit… mit mondtál? – suttogta a férfi.

A kislány nem válaszolt.

Hát persze, hogy félreértette. Csak a saját őrülete játszik vele. A saját gyásza. A saját bűntudata. A kislány megint felnézett rá, a tekintete még mindig üres volt. Megrendült, amikor először a szemébe nézett, még bent, a konyhában. A bal szeme áttetsző, egészen világoskék volt, a jobb pedig barna, mint az övé. Itt kint, a gyengébb fényben nem láthatta a színüket, de az egyik sötétebben csillogott, mint a másik.

– Van egy l-lánya? – kérdezte a kislány.

Megállt a szíve. Mindig ez történt. Ugyanaz az érzés. Ugyanaz a süllyedő érzés a gyomrában, és ugyanaz a szorítás a torkában.

– Nem – suttogta a férfi. – Nem. Már nincs.

– Nagyon aranyos nyuszi – mondta Dani a durva anyagot simogatva. Magához ölelte a nyulat, mintha az megvigasztalná, mindkét kezével szorította, és lehunyta a szemét.

– A szomszéd azt mondta, hogy befogadja a kislányt, Malone. Már felvették a kapcsolatot a családdal – harsogta Murphy a hátsó ajtóból. Mindketten összerezzentek, amikor hirtelen félbeszakították őket. A kislány kinyitotta a szemét, és rászegezte.

– Látni szeretném az Édesanyámat és Aput, Mr. Malone. Kérem!

– Nem, kölyök. Sajnálom. De nem.

– Kérem!

Szüksége volt még néhány válaszra a kislánytól, de nem tudta, meddig erőltetheti még.

– Láttad, hogy mi történt, Dani?

– Nem. De maga itt van. Ők pedig bent. És hívnának, ha tudnának. Keresnének, ha tudnának. De csak fekszenek ott. Nem igaz?

Már nem sokáig feküdtek ott. Murphy gyilkosságnak/öngyilkosságnak nyilvánította az esetet, abban a pillanatban, hogy belépett az ajtón, és a szomszédasszony, Mrs. Jana Thurston megerősítette, hogy Flanaganéknek gondjaik voltak.

George Flanagan erőszakos volt. A Kilgubbini fiúkkal cimborált. Az északi bandával, a North Side Ganggel, azt hiszem, így hívják őket. Gonosz népség. Mindig kiabálás és verekedés hangja hallatszott a házból. Aneta nem egyszer könnyek között jött át hozzám. Lövéseket hallottam. Megölte a feleségét, ugye?

– Átviszlek a szomszédba, Mrs. Thurstonhöz – ajánlotta fel. Ő volt a ranglétra alján. Mindig a pocsék feladatokat osztották rá. Eddig messze ez volt a legrosszabb.

– Nem akarok Mrs. Thurstonhöz menni – jelentette ki Dani. – Nem szeret engem, és Édesanyát sem.

Malone a homlokát ráncolta.

– Miért nem? – Mrs. Thurston úgy adta elő, mintha közeli barátnők lettek volna Aneta Flanagannel. Rengeteg mondanivalója volt a történtekről, de annak, amit Malone a konyhában látott, semmi értelme nem volt.

– Féltékeny volt Édesanyára – suttogta a kislány. – Gonosz dolgokat mondott, és egyszer megpróbálta megcsókolni Aput. Ne higgye el, amiket mond. Egyáltalán nem kedves asszony.

A pokolba is! Malone is pont erre gondolt, amint Mrs. Thurston kinyitotta kirúzsozott száját.

– Vannak rokonaid, akikhez elmehetnél? – kérdezte Danit. Remélte, hogy vannak. Istenem, nagyon remélte, hogy vannak.

– Van Darby bácsi, és tetyék – mondta halkan. – És a nagyapám, bár ő elég furcsa.

– Tety? Ki az a Tety? – Malone több nyelven beszélt, de nem ismerte ezt a szót.

– Édesanya nénikéi. Tetka Zuzana, Tetka Vera és Tetka Lenka.

Az anyja családja. A nevek kelet-európainak hangoztak.

– A nénikéid szeretnek téged? – bukott ki belőle. Zavarban érezte magát a kérdés miatt, de tudnia kellett.

– Igen. Szeretnek. – A kislány magabiztossága enyhítette a szorítást a férfi gyomrában. Nem akarta, hogy Darby O’Shea-félékkel maradjon, ha ugyan ő volt Darby bácsi, akit Dani említett.

– Akkor nem kell sokáig Mrs. Thurstonnel maradnod – felelte. – Felhívjuk a nénikéidet.

Kikísérte a kislányt az előkertbe, és ott állt mellette, amikor a szüleit hordágyon, letakarva kivitték a házból. A halottkém előkészítette őket a szállításra, és annak ellenére, hogy Malone sok halottat látott már közelről a Somme-nál, sosem volt még tanúja ennél szomorúbb pillanatnak.

A kislány elszaladt mellőle, és könyörgött a mentősöknek, hogy engedjék elbúcsúzni a szüleitől. Az ápolók, akik épp készültek beemelni a hordágyakat a várakozó autó hátuljába, zavartan megtorpantak.

– Mi a fene történik, Malone? – ordította Murphy, de Malone nem törődött vele. Tizenkét éves volt, amikor az anyja meghalt, nem sokkal idősebb Daninél. És neki megengedték, hogy elbúcsúzzon tőle.

Malone a kislány után sietett, és óvatosan, miután gyorsan keresztet vetett, felemelte a leplet először George Flanagan arcáról, majd a feleségééről is.

Dani Flanagan, még mindig a férfi felöltőjében, megcsókolta mindkettőjük arcát, miközben folyt a könnye, de csak halkan zokogott. Aztán hátralépett, Nyuszival a kezében, és nézte, ahogy elviszik őket.

1.

1938. JANUÁR

Michael Malone azóta nem járt Chicagóban, hogy harmincegyben segített megbuktatni Al Caponét. Szegény Big Al. Jelenleg az Alcatraz egyik cellájában raboskodik. Malone arra gondolt, még az Alcatraz is jobb lenne, mint egy chicagói temetőben ácsorogni újév napján.

Malone az év nagy részét a Bahamákon töltötte, egy offshore számlákkal és pénzmosással kapcsolatos ügyön dolgozott, ami azt jelenti, hogy mogyoróbarnára sült, és jobban fázott, mint életében bármikor. Nem volt ideje alkalmazkodni Chicagóhoz, bár Irene távozásához már egészen hozzászokott. Már hosszú ideje elment.

A nővére, Molly üzent neki két nappal karácsony után.

Irene meghalt. Mit csináljak?

Hazament, a Chicago déli felében álló házba, ahol felnőtt, bár már egyáltalán nem érezte otthonának. Molly örült neki. A nővére gyerekei felnőttek, a nővére és a férje, Sean pedig megőszült és lefogyott.

– Alig öregedtél valamit, kisöcsém – csókolta arcon Molly, és szorosan megölelte. Ám mindketten tudták, hogy teljesen más ember lett.

Nézte, ahogy a koporsót, amit vett, fehér és rózsaszín festett rózsákkal a sarkain, leeresztik a földbe, Mary és James aprócska sírköve mellett. Molly sírt, bár Malone gyanította, hogy némi megkönnyebbülés is vegyül a könnyeibe. Mollynak mindig túl sok emberről kellett gondoskodnia, és Irene teher volt számára. Malone gondoskodott róla, hogy mindig legyen fedél Irene feje felett, és pénz a számláján, de Molly törődött vele. És a gondoskodás felőrölte.

Csak Kerrigan atya, Sean és Molly vettek részt a szertartáson. Senki más nem jött. Malone pedig a hidegen kívül semmit sem érzett.

Megint el kell majd mennie. Hamarosan. A régi környék nem biztonságos számára, annak ellenére, hogy a chicagói alvilágnak új vezére van, és a húszas évek szesztilalmi csatározásainak már vége. Nem szeretett Mollynál megszállni. A jelenléte, nem számít milyen régen történt, ami történt, vagy hogy mennyire elhatárolódott tőle, veszélybe sodorhatja Mollyt. Nincs biztonságban.

Híre ment a dolognak, de még így is meglepődött, hogy két nappal később Eliot Ness jelent meg az ajtóban; kék szeme alatt sötét árkok, hóna alatt pedig egy irattartó doboz.

– Hallottam Irene-ről, Mike. Sajnálom. – Tiszteletteljesen levette a kalapját, miközben ezt mondta. Még mindig középen elválasztva viselte a haját, és harmincöt évesen is kisfiús volt az arca, ami miatt voltak, akik alábecsülték a képességeit, mások pedig éppen istenítették.

Malone biccentett, értékelve a gesztust, és egyszerűen csak félreállt az ajtóból, beinvitálva Eliotot. Molly kisietett a konyhából, és üdvözölte a híres szesztilalmis ügynököt. A feleségéről, Ednáról kérdezte, aki ugyanabban az utcában nőtt fel, és részvétét fejezte ki az édesanyja, Emma miatt, aki ezek szerint a múlt hónapban halt meg. De Molly nem időzött tovább. Magukra hagyta őket két pohárral és egy üveg malátawhiskyvel, és becsukta maga mögött a nappali ajtaját. Tudta, miben vannak benne ők ketten. Vagy legalábbis voltak. Ness otthagyta a pénzügyminisztériumot.

– Úgy hallottam, Clevelandben élsz – jegyezte meg Malone, miközben töltött.

– Igen. Harmincnégy augusztusában költöztem oda, akkor még az ügynökségnek dolgoztam. Egy év múlva felajánlották, hogy legyek biztonsági igazgató – válaszolta Eliot, és elvette Malone kezéből a felé nyújtott poharat; elismerően belekortyolt az italba. Sosem ivott. Nem akart képmutató lenni. A szesztilalomnak azonban már vége volt.

– Mi a fenét csinál egy biztonsági igazgató, Ness? – kérdezte Malone. A poharában lévő borostyánszínű folyadékra pillantott. Nem akarta most meginni. Ha egyszer elkezdi, talán képtelen lesz abbahagyni.

– Én irányítom a rendőrséget és a tűzoltóságot. Lényegét tekintve… a közbiztonságért felelek.

– Te vagy a főnökök főnöke?

– Valami ilyesmi. – Eliot ugyanolyan lassan beszélt, mint ahogy Malone emlékezett rá. Emiatt idősebbnek tűnt a koránál, és arra kényszerítette a hallgatóságát, hogy türelmesen figyeljék, amit Malone mindig is megnyerőnek talált.

– Legutóbb azt hallottam, hogy Kentuckyban üldözöd a zugfőzdéket – forszírozta Malone.

– Igen. És soha többé nem megyek vissza oda. – Ness az asztalra tette kiürült poharát. Malone töltött még egy ujjnyit.

– Ennyire rossz? – kérdezte.

– Al Caponét és az embereit bármikor elkapnám.

– Maffiagondok vannak Clevelandben?

– Igen. Mindenütt ott vannak. De egészen más gondom van. Tudod, mi folyik a városomban?

Malone felhúzta a szemöldökét.

– A te városodban? Cleveland most már a te városod? Azt hittem, Chicago az.

– Most már én felelek a clevelandi lakosokért. És Clevelandben egy őrült kószál az utcákon, és az emberek fejét vagdossa.

– Messze voltam Clevelandtől – felelte Malone. – A gyilkosságokról beszélsz? Hallottam róla. De be kell avatnod a részletekbe.

– Úgy emlegetik, hogy a Torzó gyilkos. A Kingsbury Run Őrült Mészárosa. Még nem láttam hasonlót. Itt nem. Kentuckyban nem. Soha. – Ness felsóhajtott. – Az a helyzet… hogy Caponét megértettem. Az ő bűntetteinek volt értelme. Az üzletről szóltak. Pénzről. Hatalomról. Irányításról. Ezt a fickót nem értem. Embereket darabol fel. A lemeztelenített holttestüket pedig az orrunk elé dobja. Férfiakat. Nőket. Úgy tűnik, mindegy neki.

Ness ivott még egy kortyot, mint akinek bátorságra van szüksége.

– A holttestek egy részét gyerekek találták meg. Egy életre nyomot hagy bennük. Ellógsz az iskolából, inkább elmész horgászni, és a végén az egyik fa alatt egy nadrágba csomagolt emberi fejet találsz. Hogy gyógyulhat fel ebből egy gyerek? Néhány srác a Runhoz közel labdázott a dombon, amit csak Jackass Hillnek, Szamárdombnak hívnak. A labda legurult a dombon; utánarohantak, és két halott férfit találtak, fej meg nemi szervek nélkül, az egyiken még rajta volt a zoknija.

Malone összerezzent.

– Ó, ez még csak a kezdet – folytatta Eliot. – A harmadik áldozat, egy Flo Polillo nevű nő testét feldarabolta, és a maradványait elosztotta két kosárban. Az asszony, aki megtalálta a kosarakat, azt hitte, sonka van benne – grimaszolt. – Az emberek éheznek, Malone. Szerencsére ez az asszony nem volt annyira reménytelen helyzetben, mint egyesek, így hát bement a szemközti henteshez, és elmondta neki, hogy szerinte kirabolták. Képzelheted, hogy megrémült, amikor kiderült, hogy a sonka valójában egy ember lágyéka. Hát ez a szemét folyik Clevelandben. Nem szeszfőzdék elleni razziák. Nem az ellátási útvonalak felszámolása. Ez nem a jó öreg zsarukról és rablókról, vagy gengszterekről és ügynökökről szól. Azokkal boldogulok.

– Látom már, miért hiányzik Capone – dörmögte Malone.

– Hiányzik. A fenébe is! Hiányzik – vallotta be Ness. – Mint a legtöbb helyen, Clevelandben is sokan állnak sorba ennivalóért, munka alig akad, és bármerre nézel, nyomorúságot látsz. És… ennek a nyomorúságnak van értelme. Nem tetszik, de van értelme.

Egy pillanatra mindketten elgondolkodtak.

– Aminek nincs értelme, hogy egy fickó látszólag minden ok és indok nélkül embereket aprít. Azt sem tudom, hogyan kezdjek hozzá – tette hozzá Ness.

– Számodra nincs értelme. De ez még nem jelenti azt, hogy nincs értelme – jegyezte meg Malone. Egy bölcs kislány mondta ezt neki régen. Sosem felejtette el.

– Igen? – kötekedett Ness. – Nos… az alakulatom számára sincs értelme. Csak a fejünket vakarjuk. A régi szabályok, úgy tűnik, nem érvényesek ezekre a gyilkosságokra.

– Mint például?

– Az áldozatoknak semmi közük egymáshoz, azon túl, hogy a Kingsbury Runon vagy a környékén élnek. Az újságok azt írták, hogy az összes áldozat nélkülöző, de ez nem igaz, nem egészen. Szegények, de nem sokkal szegényebbek, mint bárki más. Olyan intézményeket látogattak, amelyek nem az igényességükről híresek, de ez csak arra a pár emberre vonatkozik, akiket sikerült azonosítanunk. Az alapján, amennyit tudunk, a többiek akár szentek vagy angyalok is lehetnek.

– Gondolod, hogy a Mészáros ismeri őket? – erősködött Malone.

– Tudod jól, általában hogyan működnek ezek a dolgok. A gyilkosságokat szinte sosem idegenek követik el. A legtöbb emberrel olyasvalaki végez, akit ismer.

– Nem gondolod, hogy ugyanez a helyzet itt is?

– Nem. Azok közül, akik ismerték az első áldozatot, Edward Andrassyt, senki sem került a látókörünkbe. Andrassy nem volt éppen derék ember, de a családja szerette. A szülei meggyászolták. Pokolian megviselték őket a véget nem érő kihallgatások, próbáltunk kideríteni valamit, bármit, ami támpontul szolgálna, ki ölhette meg, vagy ami alapján legalább összeköthettük volna a többi áldozattal.

– Hányan vannak eddig? – Malone nem követte az ügyet. A Bahamák messze fekszenek Clevelandtől.

– Tízen. Volt egy harmincnégy szeptemberében, amelyik nem került be a lajstromba. Egy női torzót találtak az Erie-tó partján. Sosem azonosították, és még abban sem voltak biztosak, hogy megölték. Úgy vélték, talán egy hajó fedélzetéről a vízbe esett, megfulladt, a testét pedig széttépte egy hajócsavar.

– A Tavi Hölgy. – Malone most már emlékezett. Ez a forgatókönyv sosem tűnt valószínűnek számára. Egy nő a vízbe esik egy csónakból, megfullad, és senki sem segít neki?

– Így nevezték el az újságok. Szép név, egy ilyen átkozottul ronda dologra. A férfi, aki megtalálta a törzsét, uszadékfát gyűjtött, de egy egészen más törzsre bukkant.

– Szóval, szerinted ő volt a Mészáros első áldozata?

– Nem gondoltuk. Sokáig nem. De most… a többivel együtt, igen. Azt hiszem, ő lehetett az első.

Újra csend telepedett közéjük. Malone felállt, és megpiszkálta a tüzet, Ness pedig megvárta, míg újra helyet foglal.

– Lehet, hogy henceg – töprengett Malone, és visszaült a székébe.

– Kicsoda? – ráncolta a homlokát Ness.

– A Mészárosod.

– Az én Mészárosom? – fakadt ki Ness.

Malone vállat vont, és a barátja felé tolta az üveget.

– A te városod. A te Mészárosod.

– Kinek hencegne? – kérdezte Eliot. Felemelte az üveget, de nem vette le a kupakját.

– Neked.

– Nekem?

– Igen. Nem akkoriban kezdtek felbukkanni a holttestek, amikor a városba érkeztél?

Eliot a homlokát ráncolta, metszőn nézett Malone-ra. Tompán koppant az üveg, ahogy letette az asztalra.

– Tessék?

– Akkor kezdtek el felbukkanni a holttestek, amikor a városba érkeztél, igaz? Azt mondtad, hogy harmincnégy augusztusában költöztél Clevelandbe. A Tavi Hölgy harmincnégy szeptemberében bukkant fel.

– A pokolba, Malone! – Ness megdörzsölte a szemét. – Ennek semmi köze hozzám. Csak harmincöt decemberében vállaltam el a munkát – felelte, de fáradtnak tűnt, mintha hirtelen elbizonytalanodott volna.

– Az újságok kedvelnek, Eliot. Fiatal vagy, jóképű, becsületes. Elkaptad Al Caponét. Talán ez a fickó egyszerűen csak egy újabb kihívás elé akar állítani. Rengeteg rajtaütést láttam, amikor levágták a rivális bandatagok fejét. Miből gondolod, hogy ez nem ugyanaz, mint amivel itt Chicagóban is szembesültünk?

– Bárcsak az lenne! De… nem az. Én eddig kimaradtam belőle, hagytam, hogy a kopók intézzék. De a polgármester, Harold Burton közölte, hogy aktívabb szerepet kell vállalnom.

– Láthatóbb szerepet?

– Igen. Azt mondta, azért kaptam meg ezt az állást, mert az emberek hittek benne, hogy rendet tudok tenni. Nem tudtam, hogy levágott végtagokat kell majd eltakarítanom az útból, és vakvágányokat felszámolni. – Olyan mogorva volt, hogy Malone odanyújtotta neki a saját poharát. Úgysem akarta meginni.

Eliot Malone-ra emelte kék szemét, mintha arra várt volna, hogy a barátjának leessen végre. Malone mogorván nézett rá.

– Mi ez az egész, Eliot? Azt hittem, Irene miatt jöttél.

– Így is van. A halála… adott egy esélyt. Tudtam, hogy gyorsan kell cselekednem, különben megint eltűnsz.

– Nem – felelte Malone. Hirtelen tudta, mit akar mondani Eliot, és nem érdekelte. Egyáltalán nem.

– Mindig is jó szemed volt a részletekhez. Ismered a dörgést, és friss szemre van szükségem. Felfogtad, hogy te vagy az első, aki kapcsolatba hozott engem az üggyel? Nem mondom, hogy tetszik az ötlet, de ez is egy nyom. Senki nem vette ezt eddig észre. Erről beszélek.

– Jó zsaruk vannak Clevelandben, nem igaz?

Ness habozott, Malone pedig felnyögött. Szóval erről volt szó. Mindig erről volt szó. Korrupció. Ness nem bízott a helyi csapatban.

– Mindig találni jó embereket. Mindig találni jó zsarukat – javította ki Eliot megfontoltan.

– Hát akkor? Hagyd, hadd végezzék a munkájukat!

– Már majdnem két éve tart ez az egész, és semmivel sem vagyunk közelebb a megoldáshoz, mint az első napon. Rohadt egy ügy.

– Mindig az. Sosem az a rosszfiú, akit a politikusok akarnak. A jófiúk pedig mindig mocskosak egy kicsit.

– Pont ezért van rád szükségem. Egy csapat üzletember létrehozott egy alapot, hogy felvehessünk független nyomozókat, akik segítenek megoldani az ügyet. A rendőrségtől függetlenül. Ahogy mi is tettük annak idején, amikor elkaptuk Al Caponét.

– Alig temettem el Irene-t.

Ness hallgatott, Malone-ra szegezte a tekintetét.

– Most már szabad vagy, Mike.

– Sosem leszek szabad, Ness. A munkám gondoskodott erről. – Hirtelen témát váltott. – Ednának mi a véleménye Clevelandről?

Ness ismét habozott, ami Malone számára felért egy válasszal. Szóval továbbra is gondok vannak a házasságával.

– Eddig jobban tetszik neki, mint Kentucky – válaszolta Eliot. – De magányos. Nincsenek gyerekeink. Nem szereti a munkámat.

– Á! Nos, nem vitatkozhatok vele.

– Nem – sóhajtott Eliot. – Az anyjánál van. Részvétét küldi.

– Szóval egészen Chicagóig jöttél, amikor hallottál Irene-ről.

– Nem. Karácsonyra jöttünk. Holnap visszamegyünk Clevelandbe. Szükségem van rád, Malone.

– Már van munkám, Ness.

– Beszéltem Elmer Irey-val, mielőtt idejöttem.

– Beszéltél a főnökömmel?

– Azt mondta, két megbízás között vagy éppen. Egy ideig tud nélkülözni. Még hivatalossá is tudja tenni. Nincs pénzügyminisztériumi vonatkozása, legalábbis nem tudunk róla, de a washingtoni fejesek véget akarnak vetni neki. Kínos ügy. A német újságok propagandát csináltak belőle. Vad amerikaiak. Brutális amerikaiak. „Az amerikaiak egy embert sem képesek megállítani; mégis miből gondolják, hogy meg tudnak állítani egyetlen német tankot is?”

Malone felsóhajtott. Ennyit arról, hogy visszamegy a Bahamákra.

– Irey azt mondta, épp most hoztál tető alá egy ügyet – tette hozzá Eliot. – Hallottam, hogy a Lindbergh gyerekrabláson is dolgoztál. Borzalmas ügy.

Malone nem szólt semmit. Borzalmas volt. Egy kisgyereket elraboltak a bölcsőből, hogy váltságdíjat kérjenek érte, aztán megölték. Ott hagyták az út szélén. De elkapták a rohadékot. Két idegölő évbe telt, de elkapták. Malone minden éjjel Maryvel álmodott az alatt a két év alatt.

– Irey úgy gondolja, jót fog neked tenni egy kis pihenés – folytatta Ness.

– Pihenés? Clevelandben? Nem hiszem, hogy a pihenés jár az eszedben.

– Nem nehezedik rád semmilyen nyomás. Nem hivatalosan intézzük. És ahogy mondtad, itt nem maradhatsz. Ezt te is tudod. Chicagóban vérdíj van a fejeden. Valaki felismer… és halott vagy. Lehet, hogy Capone az Alcatrazban ül, de még mindig messzire elér a keze, Malone.

– Miért pont én, Ness?

– Tökéletes vagy a feladatra.

Malone kételkedve horkantott.

– Ezt meg honnan veszed?

– Nem félsz semmitől. Türelmes vagy. Ismered a rendőri munkát. Hatalmas erőforrásaid vannak. És jelenleg nincs jobb dolgod.

– Úgy érted, ha valami rosszul sül el, és a Mászáros úgy dönt, hogy engem kiiktat, nem nagy veszteség. Nem marad utánam síró özvegy, vagy árván maradt gyerekek a küszöbödön.

Ness vállat vont.

– Így választottuk ki az Érinthetetleneket is, tudod jól. Ott voltál. Ha elkaptak volna, Malone, már halott volnál.

– Erről van szó, Ness. Már egy ideje meghaltam. Ezért vagyok olyan jó a munkámban. Teszek rá!

– Hagyd abba a mellébeszélést, Mike! Ha nem érdekelne, nem lennél most itt. Gondoskodtál egy olyan asszonyról, akivel már tizenöt éve nem éltetek együtt.

Malone felkapta a poharat, amit Nessnek kínált, és felhajtotta a tartalmát. Égette a torkát, és kis híján elkapta a köhögés, zavarba jött. Sosem ivott, amikor dolgozott, és némelyik ügy évekig tartott. Volt mit pótolnia.

– Hány éves vagy, Mike? – kérdezte Eliot halkan.

– Majdnem negyven. – Huszonötnek érezte magát. És kilencvenkettőnek.

– Negyvenéves vagy. Még mindig sűrű a hajad, és lapos a hasad. Még mindig ugyanolyan barátságtalan a modorod, amiért a nők megmagyarázhatatlan módon odavannak, és az arcodat sem tudja senki hova tenni. Most már szabad vagy, Mike. Gyere Clevelandbe, és segíts elkapni egy rosszfiút.

– Semmi okom rá, hogy Clevelandbe menjek, Eliot. Hagyd itt azokat az aktákat! Az van a dobozban, ugye? Átnézem őket. És elmondom a benyomásaimat.

– Nem. Itt hagyom az aktákat. De ezt az ügyet nem fogod megoldani pusztán az akták nézegetésével. Ez nem így működik, és ezt te is jól tudod. Merylo, a nyomozó, akit ráállítottak az ügyre, úgy véli, hogy a Mészáros a hajléktalanokkal és a csavargókkal egy vagonban utazik a vonaton, így választja ki az áldozatait. Senki sem tud nálad jobban elvegyülni. Téged senki nem fog felismerni és lebuktatni. Néhány helyi emberünk már próbálkozott, de elég hamar lebuktak.

– Mennyit fizet a meló? – Ez volt az első engedmény részéről, és Ness készen állt a részletekkel.

– Gondoskodom a szállásodról és az ellátásodról, már találtam is neked egy helyet, és kapsz húsz dollárt hetente, amíg te vagy valaki más nem ad át nekem egy gyanúsítottat, szépen becsomagolva. Vagy amíg Irey át nem irányít máshova.

– Ugyan ki fog szóba állni velem? Nem ismernek Clevelandben.

– Így legalább olyan információkhoz juthatsz, amihez mások nem. Matowitz, a rendőrfőnök a két legjobb emberét állította rá az ügyre, teljes munkaidőben. Másnap már az újságok is lehozták. Nagy példányszámban – sóhajtott Ness.

– Szóval már egy mérföldről kiszúrják őket, és riporterek követik minden lépésüket – foglalta össze Malone.

– Ja. Az újságoknak megvan a maguk célja. Ezt nálam senki sem tudja jobban. De szükségem van valakire, aki kívül esik a látókörükön. Valakire, akiben megbízom. Valakire, aki senkivel sem áll kapcsolatban Clevelandben. Egy republikánus polgármester juttatott az álláshoz. Egyesek emiatt ellenségnek tekintenek, és folyamatosan próbálnak ellehetetleníteni, csak hogy hibáztathassák.

– Utálom a politikát. És a politikusokat.

– Nem lesz dolgod velük. Senki sem fogja tudni, hogy ott vagy. Vagy legalábbis azt, hogy miért vagy ott. Kizárólag én, és talán David Cowles. Emlékszel Davidre? A Tudományos Nyomozó Irodának dolgozik, és segít nekünk. Hivatalosan és nem hivatalosan. De neked semmi dolgod nem lesz a régi bagázzsal.

– Bőven vannak fenntartásaim. – De hirtelen úgy érezte, valójában nincsenek is. Érezte a szikrát, mintha megcsillant volna valami, amit már nem érzett egy ideje. Érdeklődés. Kíváncsi volt.

És Ness észrevette, hogy sikerült megfognia. Felderült az arca.

– Nem dolgozom mással, Ness – figyelmeztette Malone, az ujjával fenyegetve. – Nem fogok egy csapat szedett-vedett kerékkötővel összecuccolni.

– Nyugodj meg! Ez nem az Érinthetetlenek… éppenséggel. Az egyik támogató azt javasolta, hogy legyetek ti az Ismeretlenek. Ismeretlenek a közösség, és ismeretlenek egymás számára. Nekem jelentesz, bármit is találsz. Ennyi. És talán Irey-nak, ha úgy látja jónak.

– Az Ismeretlenek. Ó, ez remek! – Hagyd egy csapat unatkozó gazdag pacákra, és egy ilyen névvel állnak elő a kedvenc projektjükre. Az Ismeretlenek. És Ness még azt mondta, hogy ez nem az Érinthetetlenek.

– Van egy kiadó szoba az egyik házban, délre a Kingsbury Runtól. Pont szemben a St. Alexis kórházzal, a cseh negyedben. Nagy, puccos házak vannak arrafelé. Egykor előkelőek voltak. Mára többnyire üzletté alakították át őket, lakrésszel az emeleten. De az utcát rendben tartják, és a szoba is tisztességes. – Ness vállat vont. – Az egyágyas szobákat gyorsan kiadják, mert sokan nem engedhetnek meg maguknak többet, de senki sem akar a Run közelében lakni. Ezért elfogadható az ára. Kifizettem a letétet, hogy ne adják ki másnak.

– Ennyire biztos voltál bennem?

– Nem. Egészen biztos voltam benne, hogy visszautasítasz. De a szoba túl jó helyen volt ahhoz, hogy veszni hagyjam. Ha nem neked, akkor valaki másnak.

– Nem ígérhetek semmit. Felhívom Irey-t. Aztán eldöntöm.

Ness bólintott, de mindketten tudták, hogy benne van.

– Január tizedikéig kell Clevelandbe érned. Addig tartják a szobát. Hívj fel, ha berendezkedtél. – Ness megpaskolta a papírt, amit a mappára csíptetett. – Felírtam a számot, a cím alá. – Oldalra fordította a fejét. – Még mindig Malone néven futsz? Vagy új neved van?

– Két név között vagyok.

– Jól van… Bármilyen nevet használhatsz, amilyet csak akarsz. Az egyik lány intézte a hivatalból, így nem köthetnek hozzám. A letétet az ő nevében fizettem ki. Egy ajánlólevél a városházáról megnyitja az utat, még ha nem is közvetlenül tőlem kapták.

– Január Clevelandben – motyogta Malone.

– Jó móka lesz, Malone.

– Nem, nem lesz az – vágott vissza Malone, és Ness elégedetten kuncogott.

– Nem. Valószínűleg nem. De meg kell csinálni. És ez az, amiben az olyan férfiak, mint te meg én, jók. Megcsináljuk, amit meg kell. – Feltette a kalapját, és begombolta a felöltőjét. Az arca kipirult, a szeme ragyogott az italtól. – Ne gondolkodj túl sokat! Még magadra ijesztesz. Nem ezt mondtad nekem mindig?

– De igen.

– Remek tanács.

2.

– Tudom, hogy korainak tűnik. De szükségünk van egy fizetővendégre – mondta Daniela Kos, erőltetve a beszélgetést, amelyhez tudta, hogy két korosodó nagynénjének egyáltalán nem fűlik a foga.

– Nem fogadhatunk be egy idegent a házunkba éppen most, Daniela. Nem, amikor még mindannyian gyászolunk – szögezte le Zuzana.

– De, Tetka, nénikém, mi mindig gyászolni fogunk – felelte Daniela szelíden. Több mint ötven évvel volt fiatalabb a másik két nőnnél, de még ő is tudta ezt. A gyász sosem múlik el. Csak a patina részévé válik.

Lenka álla megremegett, és összeszorította ráncos ajkát. Három gombostűt húzott ki a készülő ruha derekából, és a foga közé dugta őket, hogy elrejtse idegességét.

Egy pillanatra mindhárman elhallgattak, hagyták, hogy a munkájuk elterelje a figyelmüket. Sokszor nem volt munkájuk – nem hoztak megvarrni vagy átalakítani való ruhákat –, és hálásak voltak az ünnepek miatti fellendülésért. Réges-régen, amikor Kosék még gyönyörű ruhákat és drága öltönyöket készítettek, amikor még több munkájuk volt, mint amennyivel elbírtak, nem vállaltak el minden megbízást. Most viszont senkit sem utasítottak vissza. Most az árakról alkudoztak, és olyan díjakban állapodtak meg, amilyeneket Zuzana szerint nem látott a világ azóta, hogy Daniel Kos megnyitotta az üzletét a régi környéken, a Croton utcában. Azóta Danel, Eliska, Pavel, Aneta és Vera Kos meghaltak.

Az Euclid sugárúti villasorok is eltűntek, a báltermeket lebontották. A tehetős emberek, akik egykor a falaik között táncoltak, nem táncolnak többé. Mark Twain egyszer Amerika egyik legszebb utcájának nevezte. De a Millionaires’ Row, a milliomosok utcája ugyanolyan volt már, mint Cleveland belvárosának többi része. Kopott, és már nem azok laktak benne, akik egykor felépítették.

Kosék sosem laktak az Euclid sugárúton, bár profitáltak gazdag közönségéből. Inkább takarékoskodtak, gürcöltek, és építettek egy nagy házat a Broadway utcában, nem messze a Keleti Ötvenötödik utcától, és a Lourdes-i Miasszonyunk-templomtól, pont szemben a St. Alexis kórházzal. Ez volt az a közösség, ahol a leggazdagabb cseh bevándorlók a pénzügyeiket intézték, éltek, imádkoztak, és amerikaivá váltak. Ez volt az a ház, amelyben ott ült Daniel dédunokája és két megmaradt gyermeke, akik továbbvitték az örökségét, amely valószínűleg velük együtt hal meg.

– Szép nagy szoba… jó árat kaphatnánk érte – próbálkozott újra Daniela. – A magasabb ár egy bizonyos kört vonzana, talán egy orvost. Dr. Peterkának sosem jelentett gondot kiadni a rendelője feletti szobákat. Olyan közel vagyunk a kórházhoz. Pillanatok alatt sikerül kiadni – magyarázta Daniela. Elhallgatta a tényt, hogy már ki is adta. Január tizedikéig van ideje hozzászoktatni a nénikéit a gondolathoz.

– Álmunkban lemészárolnak bennünket – figyelmeztette Zuzana, fel sem nézve a varrásból, amit gondosan felfejtett.

Lenka nyafogott, a hangja úgy emelkedett és süllyedt, mint egy nyivákoló macskáé. A gombostűk még mindig a szájában voltak, másra nem is lett volna képes.

– Teta – könyörgött Daniela. – Kérlek, ne mondj ilyeneket!

– Egy ravatalozó mellett lakunk. Ha a Mészáros itt lakna, Rausék lépcsőjére dobálhatná az áldozatait. Mindenkinek megspórolná a fáradságot – dohogta Zuzana.

Daniela tisztában volt vele, hogy nehéz lesz meggyőzni két korosodó nagynénjét.

– Nem. Visszavonom. Valószínűleg csak egy vagy két kart hagy majd ott – morgott Zuzana. – Esetleg egy fejet, az áldozat nadrágjába csomagolva, vagy félbevágva egy kosárban, ahogy szegény Flo Polillo végezte.

– Úgy emlegeted, mintha ismerted volna – sóhajtott Daniela.

– Tudom, hogy emberi lény volt, akinek nem volt ínyére, hogy levágták a fejét – fintorgott Zuzanna.

– Sosem találták meg a fejét – szúrta közbe Lenka ciccegve. – Vajon mi a fenét csinált a fejével?

– Szükségünk van a pénzre, Tety – jelentette ki Daniela.

– Sokkal nagyobb szükségünk van a nyugalomra – vágott vissza Zuzana.

– Az újságok azt írták, hogy erőteljes testalkatú, magas és erős. Annak kell lennie, különben nem tudta volna a Jackass Hill lábához cipelni a holttestet. Talán kiadhatnánk a szobát egy gyenge… és alacsony férfinak – javasolta Lenka reménykedve.

– Én még mindig azon a véleményen vagyok, hogy legurította azt a két férfit a dombról, aztán lesétált, és szépen elrendezte a helyszínt – vetette közbe Zuzana.

– Az újságok azt írták, hogy erre semmilyen jel nem utal. Nem látszott, hogy vonszolták volna őket, nem sérült az aljnövényzet. A holttesteken sincs jele a vonszolásnak, vagy hogy ledobták volna őket valahonnan – érvelt Lenka. Az elmúlt két évben mind a ketten rengeteget spekuláltak az üggyel kapcsolatban, akárcsak az összes újság.

– Sokkal jobban érezném magam, ha csak férfiakat ölne – vallotta be Lenka, és Daniela érezte, hogy megrándul az ajka. A nénikéi bájosan tapintatlanok voltak.

– Nos, eddig úgy tűnik, hogy nem öldös idős hölgyeket – jegyezte meg Daniela. – Szerintem biztonságban vagytok.

– De te nem vagy idős, Daniela – vitatkozott Lenka. – Én leginkább miattad aggódom.

– Nem vagyok. De nem is vagyok az esete. És ezt ti is tudjátok.

– Nem vagy csavargó – állapította meg Lenka.

– Nem. Nem vagyok.

– És nem laksz a Kingsbury Runon.

– De nagyon közel lakunk hozzá – vágott közbe Zuzana.

– És nem jársz rossz hírű házakba – folytatta Lenka a felsorolást.

– Nem túl gyakran – bólintott Daniela.

A nénikéi döbbenten meredtek rá, még a varrásról is megfeledkeztek egy pillanatra. Daniela vigyorgott, a nénik válla pedig elernyedt.

– Bár, ha nem adjuk ki az üres szobánkat, akkor lehet, hogy fontolóra kell vennem ezt a lehetőséget is – figyelmeztette őket Daniela.

Zuzana elmarasztalóan a lábára csapott.

– Hagyd abba! Befejeztük. Fiatal vagy és gyönyörű, és amíg itt laksz, nem fogadunk bérlőt.

– Mindig itt fogok lakni, Tetka.

– Ó, Daniela, kedvesem. Ne mondj ilyet! – korholta Lenka. – Vár rád valahol egy férfi. Hamarosan eljön. Tudom.

– Akkor kénytelen lesz ideköltözni – közölte Daniela. – Mert én itt lakom.

– Egy férfi a háznál… gondold csak el – suttogta Lenka. És máris visszakanyarodtak oda, ahonnan elindultak.

* * *

Irene 1935-ös fekete Lincoln K modellje ott állt a garázsban, Malone elmehetett vele Clevelandbe. Valami újat szeretett volna. Valami tisztát és csillogót, ami nem tartozott a feleségéhez. De beérte az alig használttal is.

– Te vetted, Michael. Akár használhatod is – mondta Molly.

Arra gondolt, vonatra száll, de aztán úgy döntött, jobb lesz, ha saját autóval megy – és talán szüksége is lesz rá. Nem egy konkrét szerepet fog játszani, nem kell felvennie senkinek a személyiségét. Csak körbeszimatol egy kicsit kezdetnek. Elmer Irey, a főnöke az ügynökségnél friss híreket és rendszeres jelentéseket vár, noha a clevelandi jelenléte nem lesz hivatalos. Hivatalosan a fizetett szabadságát tölti.

Molly megtartotta néhány holmiját a Caponéval töltött időszakból. Két selyemöltönyt, egy fehér fedora kalapot, egy pár fényes fekete-fehér oxford cipőt, amit nagyon szeretett, de túlságosan feltűnő volt egy olyan férfi számára, akinek folyton bele kellett olvadnia a tömegbe. Már hosszú ideje csak egy táskányi holmit vitt magával, és megvette, amire szüksége volt, amikor megérkezett, de a Bahamákon töltött egy év miatt híján volt a meleg holmiknak. Úgy döntött, majd kitalálja, mi legyen, amikor Clevelandbe ér. Ha a nyomornegyedbe kell beolvadnia, nem akar új ruhákat. Azért becsomagolta a két öltönyt és a többi holmit. Előfordulhat, hogy szüksége lesz rájuk. Egy jó minőségű selyemöltöny előtt sok ajtó kinyílik, és fogalma sem volt, milyen ajtókon fog kopogtatni.

Azt hitte, élvezni fogja a Chicagóból Clevelandbe vezető utat. Szeretett vezetni, de hóakadályba ütközött, és egy éjszakára meghúzta magát egy útszéli fogadóban a húszas főút mentén, ami akár Timbuktuban is lehetett volna, amennyi meleggel és kényelemmel szolgált. Annyira fázott, hogy a temetésre vásárolt, kényelmetlen gyapjúöltönyében és -kabátjában aludt, egy rongyos ágytakaróba burkolózva. Amint az utak szabaddá váltak már indult is, de nem elég korán.

Amikor egy nappal később a tervezettnél megérkezett Clevelandbe, kimerült volt és dühös, és egyáltalán nem volt ínyére, hogy alkonyodik, mégpedig gyorsan, annak ellenére, hogy még alig volt négy óra. Az Euclid sugárút még mindig ünnepi díszkivilágításban ragyogott, de a város kopottnak tűnt, és az a néhány ember, akit látott, gyorsan haladt, lehajtott fejjel, zsebbe mélyesztett kézzel.

Minden sivár volt.

Délre fordult a Keleti Ötvenötödik utcába, követve a térképet, amelyet akkor rajzolt, amikor legutóbb megállt. Nem ez volt a legrövidebb útvonal, de így képet kaphatott a környékről, és ahogy körülnézett, nem érezte túl jól magát. A Broadway ferdén keresztezte a Keleti Ötvenötödik utcát; ismét jobbra fordult, tanulmányozta a környéket, mentális feljegyzést készített. Bank, színház, könyvtár. Ment még néhány háztömbnyit. A keresett cím az utca déli oldalán lesz. Elhaladt előtte, majd a kereszteződésben megfordult, hogy jobb oldalról közelíthesse meg.

A házak takarosak voltak, ahogy Eliot ígérte, de a villamos pont előttük robogott el, lerombolva a hatást, és a háromemeletes viktoriánus házak vidámparkban álló, elvarázsolt kastélynak tetszettek inkább, mintsem egykor volt pompás hajlékoknak.

A keresztekkel borított és három egyforma kimagasló elemmel tagolva egy egész háztömbnyi helyet elfoglalt az utca másik oldalán; az első lakóházhoz egy kis kávézó is simult, tovább erősítve azt a benyomást, hogy a környék kiszorítja, és maga mögött hagyja az öreg „hölgyeket”, bár úgy tűnt, hogy mindegyikben működik valamiféle vállalkozás.

A háztömb három épülete közül az egyik orvosi rendelő volt, a másik ravatalozó, a harmadikra pedig egész egyszerűen annyi volt kiírva, hogy Kos. A nagy kocsifelhajtó üres volt, de Malone nem állt fel rá. Lehúzódott a ház elé, és a homlokát ráncolta a tábla láttán. Hol hallotta ezt a nevet korábban?

Vetett egy pillantást a rajzolt térképre és Eliot jegyzeteire.

Ez volt az: Broadway 5054. Egy szabóság, Eliot szerint. A név inkább illett volna egy ügyvédi irodához. Végrendeletek és hagyatéki ügyek: észszerűbbnek tűnt volna egy ravatalozó mellett.

Megigazította a nyakkendőjét, belenézett a tükörbe, és megállapította, hogy a szeme alatti sötét árnyék mély árokká alakult, és frissen borotvált arca már nem is olyan friss. Az utasoldali ablakon keresztül mozgásra lett figyelmes, látta, hogy egy nő indul el a tornác felé. Gyorsan mozgott, amiből arra következtetett, hogy fiatal lehet, bár nehéz volt kivenni az alakját a túlméretezett, feltűrt ujjú nagykabát, a vastag barna sál és a horgolt cloche kalap alatt, amely teljesen eltakarta az arcát, és csak a lapos karimája alatt engedett egy pillantást világosbarna hajfürtjeire.

A St. Alexis harangja megkondult, a lány pedig hátranézett, megállt egy pillanatra, mintha élvezné a hangot, láttatni engedve arcának egy részét és pici orrának piros hegyét. Aztán visszafordult a ház felé, és belépett a bejárati ajtón, amit vidám csilingelés jelzett, azt sugallva, hogy az ajtó valóban nyitva áll a közönség előtt.

Fontolóra vette, hogy megvárja, míg a nő távozik. Nem akart a szoba után érdeklődni a boltban kíváncsiskodó vevők előtt. De az is lehet, hogy a nő itt lakik. Vagy itt dolgozik. Felkapta a papírlapot a letétről szóló részletekkel, a mellzsebébe gyömöszölte, és elindult a járdán a házhoz. A holmiját a kocsiban hagyta.

Bent bőr és keményítő szaga fogadta, a ruhafogasok, tükrök és ruhatartó állványok szépen sorba rendezve álltak, tágasság és bőség benyomását keltve, holott valójában egyikből sem volt sok. Az egyik oldalon férfi- és női kalapok sorakoztak, a másik oldalt pedig gombokat és szalagtekercseket rejtő üvegszekrények és szövetvégek foglalták el. A paraván és a szabószék nem volt használatban, de a pultként is szolgáló vitrin mögül neszezést hallott. Megszólalt az ajtó feletti csengő, amikor belépett, és a nő, akit korábban látott bemenni az üzletbe, úgy biccentett, mint aki éppen pakol, holott még mindig több réteg ruha volt rajta.

– Elnézést, uram, mindjárt foglalkozom önnel – mondta, és egy kerek, sárga lencsés szemüveget biggyesztett az orrára, amelytől még inkább olyan benyomást keltett, mint egy kis tollas bagoly, ami összehúzza magát a hidegben, hogy ne fázzon. Megint eltűnt a pult mögött, és a férfi mintha hallani vélte volna, hogy lehúzza lábáról a csizmát, először az egyikről, majd a másikról.

– A szoba miatt jöttem – mondta, miközben kibújt a kabátjából, és átvetette a karján. Levette a kalapját is. Illetlenségnek érezte, hogy magán hagyja az üzletben, bár a nő szavai arra engedtek következtetni, hogy talán túl elhamarkodottan cselekedett.

– Ó! Ó, értem. Nagyon sajnálom uram, de már kiadtam.

– Daniela? – Egy idős asszony lépett ki az üzlet hátsó részéből, kezét egy sétaboton nyugtatva. A ruhája mintha a múlt századból származott volna, a haját pedig szoros kontyba tűzte a tarkóján, mintha így próbálta volna papírvékony bőrét a helyére igazítani. A szeme azonban ragyogott, az arccsontja magasan állt, a háta pedig egyenes volt.

– Itt vagyok, Teta! – kiáltotta a fiatalabb nő, és újra felbukkant a pult mögött, még mindig bebugyolálva, de a férfi úgy vélte, cipőt cserélhetett. Az idős asszony tátott szájjal nézett rá.

– Nem szabadna így elhagynod a boltot, Daniela! Ruhákat készítünk. Ruhákat készítesz! Az emberek nem fognak bízni az ítélőképességedben.

– Hideg van kint. – A Daniela nevű lány felemelte az állát, kiszabadítva száját a sál ráncai közül, a sálat pedig elkezdte letekerni magáról. Nagyon szép szája volt, és meglepetésére azonnal elvonta Malone figyelmét. Nem gyakran engedett az ilyesfajta élvezetnek.

A nő kabátjának gombjai következtek, és miközben kibújt belőle, a kalapját is félredobta. Állig érő haja úgy fénylett, akár a csillogó egycentesek, bár a kalaptól feltöltődött elektromossággal, és most rézszínű fürtjei az arca körül tekeregtek.

Az idős asszony rosszallóan nézett rá, de a fiatal nő elnézően mosolygott, végigsimított a haján, és feljebb nyomta az orrán a szemüvegét. Malone egészen bájosnak találta, most, hogy látta. Mélykék ruhája kiemelte finom bőrét, telt keblét és kecses alakját, Malone pedig megköszörülte a torkát, hogy magára vonja a figyelmét.

– Elnézést – szólalt meg. – Remélem, jó helyen járok.

A fiatal nő megdermedt, mintha megfeledkezett volna a férfiról, az idős asszony homlokán pedig tovább mélyültek a ráncok.

– Miben segíthetünk, uram? – kérdezte az idős asszony.

– A szoba miatt jöttem – ismételte Malone.

A fiatal nőnek elakadt a lélegzete.

– Én ismerem magát.

– Valóban? – kérdezte az idős asszony.

– Egészen biztosan ismerem – suttogta Daniela.

– Ezt erősen kétlem – tiltakozott a férfi. Furcsa volt ilyesmit mondani első találkozás alkalmával, de a lány túlságosan megdöbbent ahhoz, hogy zavarba jött volna a saját őszintesége miatt.

Az idős asszony a férfira pillantott, és felemelte a monokliját, amit a nyakába akasztva viselt, hogy alaposan szemügyre vegye.

– Hát, én még sosem láttam, Daniela – tiltakozott. – És ennél jobb öltönyre van szüksége. Talán ön is öltönyért jött, uram?

Malone lenézett konfekcióöltönyére, és úgy gondolta, talán mégiscsak szüksége lenne egy jobbra. Manapság mindenkire ráfért volna az új ruha, de gyanította, hogy csak kevesek vásároltak. Azon tűnődött, hogyan tudnak ezek a szegény nők megélni ebből az üzletből.

– Szép a válla, és karcsú. Ha mást nem, ezt pontosan önre szabhatjuk – motyogta az idős asszony.

– Igen, ebben nem kételkedem… de a szoba miatt jöttem – erősködött.

Az idős asszony a homlokát ráncolta.

– Miféle szoba miatt?

– Már k-kiadtuk, uram – dadogta a fiatal nő, még mindig a férfit bámulva. Malone azt kívánta, bárcsak levenné a szemüvegét. A sárga lencsék eltakarták a szemét. Ha láthatná a szemét, talán ő is felismerné, ha jobban belegondol. Kihúzta zakója mellzsebéből a papírt, és ellenőrizte a nevet.

– Egyhavi letétet fizetett a szobáért egy bizonyos Inez Staley. Lehet, hogy ez okozta a keveredést? – kérdezte.

A fiatal nő nem válaszolt. Továbbra is csak bámult rá, mintha egyáltalán nem is hallaná.

– Nos, maga nem lehet Inez – jegyezte meg az öregasszony. Volt egy csipetnyi kelet-európai akcentusa, de a hozzáállása teljesen amerikai volt.

– Nem én vagyok Inez. Nem. De a letétet nekem fizették be. Az én nevemben. Azt ígérték, hogy a szoba mától a rendelkezésemre áll. Pontosabban tegnaptól. – Kezdett ideges lenni.

– Malone? – kérdezte a fiatal nő, de olyan halkan, hogy nem volt biztos benne, hogy jól hallotta.

– Michael Malone-nak hívnak. Igen. – Azt hitte, hogy Ness titkárnője nem adta meg a nevét, de talán jobb, hogy mégis megtette.

A fiatal nő hirtelen leült, mintha rosszul lett volna. Malone alig látta a fejét a pult mögött. Biztos volt ott egy zsámoly.

– Daniela Kos, mi a fene ütött beléd? – csattant fel az idős asszony. – Beteg vagy?

A Daniela nevű nő lassan felállt, az arca hamuszürke volt.

– Jól vagyok, Zuzana. És igen. Inez Staley. Igen. Ez volt a neve. – Kisétált a pult mögül.

– Megmutatom a szobáját, Mr… Mr… – hagyta elfúlni a hangját, mintha csak azt akarta volna, hogy a férfi adja meg a nevét, pedig épp az előbb mondta ki.

– Malone.

– Igen. Malone. Michael Malone – ismételte szinte csodálkozva. Milyen különös fiatal nő.

– Daniela! Mit tettél? Ezt meg kell beszélnünk! – csattant fel az idős asszony.

– Valami gond van? – kérdezte a férfi. Nem emelte fel a hangját, de csak másodpercek választották el attól, hogy elhagyja a helyiséget.

– Nem. Nincs semmi gond – felelte Daniela, és határozottan megrázta a fejét. – Tegnapra vártam. És nem tudtam… Nem tudtam… hogy maga lesz az. – Közelebb lépett a férfihoz, és elvette a kabátját és a kalapját. Tétován adta át, de a lány nem hagyott neki más választást.

– Nem tudtad, hogy ki lesz az? Kicsoda, Daniela? Ki ez a férfi?

– Zuzana, Mr. Malone az új bérlőnk. A földszinti szobában fog lakni. Ahogy megbeszéltük. A letétet kifizették. A bérleti díjat is. A következő hat hónapra. Nagyon… udvariatlanul viselkedünk.

Az öregasszony úgy nézett Danielára, mintha növesztett volna még egy fejet. Malone aligha hibáztathatta. Az egész ügy elég furcsa volt.

– Kérem, kövessen, Mr. Malone – utasította Daniela, még mindig a férfi kalapját és kabátját szorongatva.

Az idős asszony – Zuzana – elengedte Danielát, de Malone-t megállította a botjával.

– Ajánlólevélre van szükségünk, uram – mondta parancsolóan. – Ki maga, és mivel foglalkozik?

– Michael Malone-nak hívnak, mint már mondtam. És… tanácsadó vagyok.

– És kinek a tanácsadója, Mr. Malone?

Habozott. Nem tudta, mit közöltek vele kapcsolatban, és nem akart ellentmondásba keveredni.

– A rendőrségnek dolgozik – mondta Daniela lágyan. – Igaz, Mr. Malone?

– Igen – értett egyet. – Bizonyos értelemben. – Úgy látszik, Inez Staley kitalált neki valamilyen háttértörténetet.

– Csalsz, Daniela! – csattant fel Zuzana. – Mr. Malone-tól szeretném hallani.

Csal? Malone megütközve nézett a két nőre.

– És nőtlen? – folytatta Zuzana a faggatózást.

– Én… nemrég… özvegyültem meg.

Úgy tűnt, ez megnyugtatta az idős asszonyt. Az özvegy jobb, mint az agglegény, úgy látszik. Különösen az ő korában.

– Jaj, istenem! Ez szörnyű. Annyira sajnálom Irene-t – fakadt ki Daniela.

– Daniela! – dorgálta Zuzana. – Ne légy ennyire bizalmaskodó!

Daniela lesütötte a szemét, sötét pír öntötte el az arcát. Úgy tűnik, a háttértörténetében az elhunyt felesége neve is szerepelt, ami teljességgel elfogadhatatlan. Pillanatnyilag nagyon nem volt megelégedve Eliot Ness-szel. És az egész helyzettel.

– Fáradt vagyok, hölgyeim – szólalt meg éles hangon. – Hosszú utat tettem meg, és szükségem van a szobára. Ha most azt akarják, hogy elmenjek, nem jövök vissza többet. És elvárom, hogy a kauciót visszaadják.

– A Malone ír név. Maga nem néz ki írnek – mondta Zuzana, cseppet sem rettenve meg a fenyegetéstől. De elhúzta a botját az útból, jelezve, hogy beljebb mehet. – Úgy néz ki inkább, mint egy cigány. Akárhogy is, a cigányokat jobban kedvelem, mint az íreket.

Uram atyám!

– Mr. Malone, kérem! Erre – sürgette Daniela, a karját rángatva. – Megmutatom a szobát. – Még mindig nála volt a férfi kabátja és kalapja, és úgy kapaszkodott beléjük, mintha attól félne, hogy a férfi elmegy. És legszívesebben el is ment volna. Mégis követte a lányt az üzleten át egy hosszú folyosóra, ott hagyva az öregasszonyt, hadd bámuljon utánuk.

– Itt van a szoba a földszinten – szólt hátra Daniela a válla felett. – Ez az egyetlen hálószoba lent, ráadásul a ház hátuljában van, így nem fogja zavarni a bolt, és a hátsó ajtó is közel van, pont ott, egyenesen szembe, a lépcső aljában. A mosdó itt van. – A folyosó jobb oldalán lévő ajtóra mutatott, éppen szemben egy helyiséggel, amely tele volt varrógépekkel és próbababákkal, az asztal pedig roskadozott a szövetvégektől.

A fürdőszoba ajtaja résnyire nyitva volt, és ahogy megálltak az ajtóban, a férfi észrevette a masszív, karmos lábú fürdőkádat, a mosdóállványt, és kettőjük tükörképét a felette lévő tükörben: mintha egy ragyogó kék barázdabillegető állt volna egy gondterhelt varjú mellett.

A nő megint őt bámulta.

– Miss Kos? – nézett rá kérdőn Malone.

– Hm… igen. A mosókonyha arra van – mutatott a jobb oldali utolsó ajtóra –, és örömmel kimossuk a holmiját az ellátás részeként. Láttam, hogy autóval érkezett. Leállíthatja a régi istállóban, hátul, ha gondolja. A fedett részében. Ez a szobája. A kocsifeljárón is hagyhatja vagy az utcán, ha attól tart, hogy a vásárlók elállják az útját. Ahogy tetszik. – Gyorsan, idegesen beszélt, miközben betessékelte a folyosó bal oldalán lévő utolsó ajtón.

A szoba nagy volt, két hatalmas, nyugatra néző ablakkal; a nehéz függönyöket széthúzva a ravatalozó oldalára nyílt kilátás. Hosszú kocsifeljáró kanyargott körülötte, ami mintha egy, a ravatalozó alagsorába vezető rámpában végződött volna. Érthető. Mégse a főbejáraton kelljen bevinni a halottakat.

Malone elengedte a függönyt, és örömmel töltötte el, hogy vastag ráncain nem ült por. A szoba tiszta volt. A déli fal mellett egy kandalló és egy íróasztal kapott helyet, szemben egy díszes ruhásszekrénnyel és egy nagy, a függönyhöz illő ágyterítővel letakart ággyal. A padló fából volt, a szegélyek súlyosak, a szőnyegek süppedősek. A berendezés felett eljárt ugyan az idő, de kegyes volt hozzá.

– A nénikéim, Zuzana és Lenka és én az emeleten lakunk. Látta a lépcsőt az ajtó mögött?

A férfi bólintott.

– A konyha és a nappali is az emeleten van, nyugodtan használhatja őket. Szívesen látjuk az étkezések alkalmával is, legalábbis ami a reggelit és a vacsorát illeti. Vagy gondoskodunk róla, hogy tálcán levigyék önnek az ételt. Ebédidőben nem egyszerre szoktuk befejezni a munkát, egyedül kell majd asztalhoz ülnie. Van némi segítségünk is, legtöbbször Margaret takarít és főz. Ha a szennyesét beteszi az ajtó melletti szennyeskosárba, kimossa önnek.

– Nem tudom, meddig lesz szükségem a szobára – figyelmeztette a férfi.

– Nincs heti bérlet. – A nő hangja védekezővé vált, és még mindig a férfi kalapját és kabátját szorongatta. – Csak havi. És legalább egy hónapos felmondási idő van, ha a távozás mellett dönt. És a kauciót megtartjuk. A takarítás és a… és a… – Elcsuklott a hangja.

Látszott rajta, hogy új neki még ez a helyzet. A férfi feléje lépett, és kivette a kezéből a holmiját.

– Rendben, kisasszony. A hat hónapnyi lakbért megtarthatják, még abban az esetben is, ha a jövő héten távoznék. És jelezni fogom előre.

– Ez nagyon kedves öntől – fújta ki a levegőt megkönnyebbülve. – De… remélem, hogy nem megy el ilyen hamar. – Megint elpirult, levette a szemüvegét, és a ruhájának a zsebébe süllyesztette.

– Kellemes szoba – folytatta, elfordítva a tekintetét. – Ez a legnagyobb szoba a házban. Napközben, amikor a boltban vagy a varrodában vagyunk, általában a lenti fürdőszobát szoktuk használni, de most, hogy ön beköltözött, felmegyünk majd az emeletre. Mostantól kizárólag ön fogja használni.

– Nem lesz ez megerőltető a bottal közlekedő hölgynek? – kérdezte, miközben az ágyra dobta a kabátját és a kalapját, és a sarokban lévő radiátorral kezdett el babrálni. Sziszegett és csattogott, de úgy tűnt, működik.

Fázott. A kandallóban volt egy kisebb rakás fa bekészítve, és a mellette lévő gyújtóstároló doboz is tele volt. Szüksége is lesz rá.

– Zuzana nagyon erős – válaszolta Daniela megkésve, és Malone-nak emlékeztetnie kellett magát, miről is beszéltek.

– Nyugodtan használják továbbra is a lenti fürdőszobát. Aligha akarok majd napközben fürödni… és fizetem a villanyszámlát is, mivel úgy tűnik, elég fázós vagyok.

– Ez nagyon kedves öntől. Mindkét szempontból. De esténként az emeleten maradunk.

– Rendben.

– Megfelel a szoba, Mr. Malone? – kérdezte.

A férfi bólintott, és közben még egyszer gyorsan körbejáratta tekintetét a helyiségen.

– Igen. Megfelel. – Hozzá kell majd szoknia a főbérlőkhöz, de a szoba nagyon tetszett neki, és majd elkerüli őket.

– Behozom a holmimat a kocsiból. Ha szükségem lesz valamire, majd szólok. De alighanem észre se fogják venni, hogy itt vagyok.

Daniela bólintott, összekulcsolta a kezét, de nem indult el kifelé. Malone tett néhány lépést az ajtó felé, remélve, hogy megérti a célzást.

A lány feszülten tanulmányozta a férfit, a kezét összekulcsolta maga előtt, az állkapcsát összeszorította. Mintha várt volna valamire.

A két szeme eltérő színű volt. A bal oldali kék. A jobb oldali barna.

A nő kitartóan nézte, nem kapta el a tekintetét, hagyta, hogy a szemét bámulja. Csak egyszer látott hasonlót… de hát udvariatlanul viselkedik. A férfi zavartan elfordult, és felkapta a kabátját és a kalapját az ágyról.

– Csak kiveszem a holmimat a kocsiból, és félreállok. Ha megbocsát, Miss Kos.

– Flanagan, Mr. Malone – szólalt meg a nő. – Nem Kos. Dani Flanagannek hívnak. A nénikéimet hívják Kosnak. Az anyám is Kos volt. De én Flanagan vagyok.

– Flanagan – motyogta a férfi. Újra a nőre nézett, és végre derengeni kezdett valami fáradt agyában. Az apró részletek végre összeálltak.

– Dani Flanagan – hebegte.

– Most már emlékszik rám? – Leheletnyi mosoly jelent meg az ajkán, de továbbra is a szemöldökét ráncolta.

– Igen. Emlékszem.

– Tizenöt év telt el azóta. Teljesen érthető, ha nem emlékszik.

– Tizenöt éve – ismételte a férfi.

– Igen… napra pontosan. Tizenöt évvel ezelőtt találkoztunk… éppen ma – nyelt egyet, és egy árnyék suhant át az arcán. – Talán most már nem talál olyan furcsának. Enyhén szólva megdöbbentett, amikor megláttam.

Napra pontosan? Te jóságos ég! Mekkora volt ennek az esélye?

– Pont ugyanúgy néz ki – jegyezte meg a lány.

– Nos, maga nem!

A nő elnevette magát.

– Remélem is, hogy nem. Tízéves voltam akkor. Huszonöt leszek…

– Holnap – fejezte be helyette. – Holnap lesz huszonöt éves.

– Igen. – Újra árnyék suhant végig az arcán. A születésnapja egy szörnyű veszteségre emlékeztette. Képtelen volt elhinni.

– A kis Dani Flanagan – sóhajtotta a férfi.

– Igen. És Malone rendőrtiszt.

– Senki sem szólít már így. Már régóta nem vagyok rendőr.

– Nos, én mindig így gondolok magára.

A férfi kérdőn biccentette oldalra a fejét.

– Azóta is gyakran gondolok magára, méghozzá nagy szeretettel.

– El sem tudom képzelni, miért. Azt hittem volna, hogy inkább igyekezne kiverni a fejéből.

– Kedves volt hozzám. Nem kell sok hozzá, hogy egy gyerek megszeressen valakit.

– Nagyon bátor kislány volt. – Bátor… és különleges. Furcsa dolgokat mondott. És nagyon különleges képességgel rendelkezett. Most rajta volt a sor, hogy elgyengüljön a lába, és lerogyott az ágyra.

– Fáradt vagyok, Miss Flanagan. Bocsásson meg. – Végigsimította az arcát.

– Igen… Látom, hogy az. – A férfi tekintetét kereste, és végül félrenézett. – Remélem… hogy nem zaklattam fel. Talán beszélgethetünk még az elkövetkező napokban. Örülnék neki.

– Hát persze. – El sem tudta képzelni, mit mondhatnának egymásnak, de beleegyezően bólintott.

– Hétkor vacsorázunk. Kérem, csatlakozzon hozzánk. Nem ártana, ha kicsit megismernénk egymást. Attól tartok, a nénikéim elég régimódiak, és a jelenlegi körülmények kicsit mindenkit idegessé tettek Clevelandben. Hallott róla, hogy van egy… őrült mészárosunk… aki szabadon járkál?

Bólintott, mire a nő kisurrant a szobából, és becsukta maga mögött az ajtót.