Nagyanyusnak és Wendy nénémnek

Életedben óvón szerettünk,

S ez halálodban sem változik.

Ahol élsz most, az a szívünk,

Helyed nem foglalja el senki.

Ismeretlen szerző

1.

2019. április 18., csütörtök

16:05

Azt hittem, apu vérének apu-illata lesz, az a lágy, citrusos illat, amit egész életemben ismertem. De a kezemnek most aprópénzszaga van.

Lenézek az arcára. Olyan sápadt, olyan néma.

Ez most tényleg megtörténik?

– Gyerünk, kelj fel gyorsan! – Valaki a vállamat cibálja, próbál felrángatni. – Anyu mindjárt hazaér!

Anyu megnyugtató illatára gondolok. Barackillatú parfüm, néha egy kis izzadságszaggal keveredve. A lehelete csokiillatú. Szeretnék a nyakába borulni, és elmondani neki mindent, a legapróbb részletekig. Aztán azt szeretném, ha megnyugtatna, hogy minden rendben lesz, hogy megért majd engem most és mindig, örökkön-örökké.

De nem mondhatom el neki az igazat. Erősnek kell lennem. Erősnek kell lennünk.

– Dobd el a kést! – sziszegi egy hang.

A nagykésre meredek, amit a kezemben tartok. Istenem, el is felejtettem, hogy még mindig a kezemben van. Anyu pont ezzel a késsel vágott félbe egy grépfrútot ma reggel. Még látom a szélén a grépfrútrostokat, valószínűleg már elkezdtek rothadni.

Szót fogadok, a kés csörömpölve a padlóra esik, és apu vére a konyhafalra fröccsen róla.

Arra a falra, aminek a kifestésére apu az egész szülinapi hétvégéjét rááldozta.

Vérének fémes szaga ismét az orromba tódul, én pedig néma sikollyal kétrét görnyedek.

– Mit műveltem? – ismétlem újra meg újra, aput bámulva.

Valaki a számra szorítja az ujját.

– Csss! Számolj ötig!

Egy madár trillázni kezd odakint. A dalát élesnek, riadtnak hallom. Biztos egy tengelic az. Anyu egyszer mutatott egyet, fent ült Joel fáján, jó magasan, kis piros arccal nézett le rám. Anyu azt mesélte, Quail nagyi mindig azt mondogatta, hogy az emberek lelke állatokban él tovább, és emlékszem, azt reméltem, hogy Joel az, aki tengelicként figyel bennünket.

Most abban bízom, hogy ez nem így van. Nem akarnám, hogy lássa, amit az imént tettem.

Ketyeg az óra, s mi hárman ott állunk apu körül, vére lassan alvadni kezd a cipőnk talpa alatt, ahogy várjuk, hogy anyu kulcsa megzörrenjen a zárban…

2.

2019. április 18., csütörtök

16:07

Isten hozta Forest Grove-ban, az Erdei Utópiában,

az erős ágak és mélyre nyúló gyökerek otthonában!

Melissa elkerekezett a falu üdvözlőtáblája mellett, be az erdőbe, mountain bike-ja meg-megzöttyent az avaron és a korhadt gallyakon. Szerette az eső utáni erdőt: azt, ahogy a nedves levelek szörcsögtek a kerék alatt, s az ázott fa és avar illata megcsapta az orrát. A nap azonban bosszút állt a korábbi heves esőért, már szárította a leveleket, és a levegő melegedni kezdett.

Elsőrangú idő egy jó grillezéshez, gondolta magában Melissa, és felmosolygott a napra.

Úgy tervezte, hogy a húsvéti hétvégét a kertben kezdi, egyik kezében egy pohár házi almaborral, a másikban pedig egy cső grillezett kukoricával. A pokolba a fogyókúrával! Sőt, talán áthívhatnák Daphnet és Maddyt, esetleg Patrick szülei is csatlakozhatnának hozzájuk! Klassz este kerekedne belőle.

Később pedig, miután besötétedett, Patrickkel kint maradhatnának, és végigbeszélgetnék az estét, mint régen. Patrickre nagyon ráférne egy kis kikapcsolódás. Indul helyi képviselőjelöltként a választáson, amelyre majd májusban kerül sor, és ez, együtt a marketingcégnél betöltött igazgatói pozíciójával, a megszokottnál nagyobb nyomás alá helyezte őt.

Bizony, pár pohár cider az este folyamán biztosan jót fog tenni!

Ami azt illeti, még talán ünneplésre is akad ok, ha minden jól alakult az idősebb ikergyermekük, Lilly számára (aki imádta hangsúlyozni az embereknek, hogy ő, a fivérét, Lewist megelőzve, öt perccel hamarabb jött a világra). A mai napon dőlt el, hogy megkapja-e a főszerepet a Forest Grove-i éves Kis erdei zene idei rendezvényén, amely A muzsika hangja című darabot tűzte műsorára.

Nagyon sokat jelentett ez a szerep Lillynek, éjszakába nyúlóan ismételgette suttogva a szöveget, reggelente pedig hosszú időt töltött a tükör előtt az arckifejezésén dolgozva, amelynek szándékai szerint éppen elegendő Maria von Trapp-vonást kellett tartalmaznia ahhoz, hogy ne nyomja el a friss, modern megközelítést, amivel a szerepet meg kívánta formálni. Mind szívből remélték, hogy nem vesznek kárba a drámaórák, amelyekre Patrick befizette a lányukat, miután tavaly nem kapta meg a főszerepet. De bárhogy is lesz, Melissa már most büszke volt a lányukra, amiért ilyen keményen dolgozott azért, ami fontos volt számára.

Melissa szaporán tekert, gyorsan haladt a kerékpárral, hogy mihamarabb hazaérjen a családjához és ahhoz az almaborhoz. Élvezte a csupasz vállát simogató menetszelet, és vegytiszta elégedettséget érzett. Végre ki merte mondani, hogy igenis békességre lelt itt, az erdőben, a családja és barátai szeretete pedig úgy ölelte szorosan körbe, mint egy idős tölgyfa ágai.

Röviden hátrapillantott a válla fölött, eszébe villant az a bizonyos ősöreg tölgyfa az erdő közepén.

A borús időket végre maga mögött hagyta.

Ahogy az erdő ritkulni kezdett körülötte, megpillantotta az utcájukat. Az Újfenyő utca húzódott a legközelebb az erdő széléhez, félkörívben ölelte az erdőt, míg a másik félkört a falu első utcája, az Ófenyő utca alkotta. Az utcában négy- és ötszobás házak helyezkedtek el vegyesen, s mindegyiknek ugyanaz volt a legfeltűnőbb építészeti eleme: a hatalmas, háromszögletű ablak, amely hátul, a fenyőkre nyújtott kilátást. Bár Melissa és Patrick az egyik kisebb, négyszobás házban laktak, szerencséjük volt, mert megszerezték az utca legvégében kijelölt telket, vagyis az erdő közvetlen szomszédságában élhettek, ami azt jelentette, hogy a ház hátuljából és az oldalsó ablakaiból is a fákra láthattak ki. Semmit nem élvezett a világon jobban annál, mint amikor Patrickkel a téli estéken összebújtak, lobogott a tűz a kandallóban, és ők egy pohár Baileys-szel a kezükben néztek ki a sötét fenyőkre. Nyári estéken a gyerekekkel a tűzrakó körül gyűltek össze, éjszakába nyúlóan beszélgettek és nevetgéltek, s közben ott ringatóztak előttük a fenyőfák a holdfényben.

A kilátás naponta emlékeztette őket arra, hogy milyen messze jutottak. Milyen messze jutott Melissa. A jelzáloghitel persze csillagászati magasságokba tört, de az a rengeteg kuporgatás és spórolás, valamint a kemény munka lehetővé tette, hogy továbbra is abban a városban éljen, amely gyermekkorától kezdve a biztonságot jelentette számára… és most a gyermekeik számára is ez lehet a menedék.

Kigurult a fák közül, s élvezettel hallgatta a kerekek surrogását a kavicson… ez azt jelentette, hogy már majdnem hazaért. Elhaladt az egyik legnagyobb ház mellett, s megpillantotta a tulajdonosát, Andrea Coopert, aki mindig makulátlanul rendben tartotta a gyepet. Andrea alapította a Forest Grove Gimi Baráti Körét, és ő volt a városka Facebook-csoportjának adminisztrátora is. Melissa barátnője, Daphne Andreát csak Plandreaként emlegette, arra utalva, hogy a nő odavolt a szaftos pletykákért.

Andrea éppen virágos térdvédőjén térdepelt, és egy szívsebész pontosságával csipkedte a rózsabokrát. Forest Grove „egyenruháját” viselte, ami Hunter gumicsizmából és Joules esőkabátból állt, platinaszőke haja tökéletes bobfrizurában ölelte körül az arcát. Melissa még emlékezett arra az időszakra, amikor tinédzserkorukban Andrea dauerolt fürtökkel, tűsarkúban tipegett mindenhová, köldökig érő dekoltázzsal. Csak amikor megismerte a férjét, Adriant, a helyi rendőrt, akkor cserélte a körömcipőt gumicsizmára.

Ahogy Melissa elhajtott mellette, Andrea felnézett, és jeges tekintettel végigmérte. Melissa rámosolygott, csakhogy bosszantsa, majd az utca végéig még gyorsabb tempóra váltott. Leugrott a kerékpárról, és a bejárati ajtóhoz tolta, s közben meglepve tapasztalta, hogy nem hallani a megszokott zajt – zene, nevetés, edénycsörgés keverékét – az ajtó mögül. Talán mind kint vannak a kertben?

Levette a bukósisakját, vállig érő szőke haja csapzottan, kócosan szabadult ki alóla. A bejárati ajtóhoz lépett.

– Helló, te ott! – kiáltott rá valaki.

Melissa sarkon fordult, és megpillantotta barátnőjét, Daphnet, aki éppen mellette kocogott el két Jack Russell terrierjével, Fleetwooddal és Mackel szorosan a nyomában. A megszokott futószerelésében pompázott, rövid, vörös haját zafírkék fejpánttal fogta le.

– Nem hiszem el, hogy futsz – jegyezte meg Melissa. – Túl meleg van.

– Édesem, tudod, hogy függő vagyok. – Daphne fújtatva állt meg Melissa előtt. – S ha már itt tartunk, hogy áll a legutóbbi almabor-adag?

– Mennyei. Ami azt illeti, épp arra gondoltam, hogy begyújthatnánk a grillt, és megihatnánk pár pohárral. Van kedvetek csatlakozni hozzánk Maddyvel? – kérdezte.

– Ó, isteni lenne, de egy hegynyi ruhát kell még átnéznem. – Daphne egy Déjà Vu nevű kis butikot vezetett az erdőszéli üzletközpontban. Alapvetően turkáló volt, de Daphne okosan meglovagolta a Forest Grove-i lakosok újrahasznosítás-mániáját, és úgy hívta: „felső kategóriás, környezetbarát vintage üzlet”.

Az ember azt gondolta volna, Daphne maga is környezettudatos, de ennek éppenséggel az ellenkezője volt igaz. Még a hulladékot sem szelektíven gyűjtötte! De Daphne ilyen volt, mindig az árral szemben úszott, bár ezt más lakosok, főként az olyanok, mint Andrea Cooper, nehezen tudták elfogadni. Bár Melissa maga nem értett egyet Daphne „jól van az úgy” hozzáállásával a környezetvédelemmel kapcsolatban, a társaságát mégis üdítőnek találta. Néha kimondottan jólesett neki olyasvalakivel beszélgetni, akit nem kötött le a falu környezettudatosan tervezett szennyvíztisztító telepének állapota vagy a legfrissebb iskolai pletyka. Daphe távol tartotta magát mindettől, kivéve, hogy időnként csípős megjegyzéseket tett a falu Facebook-csoportjában. Kommentjein mindig jót derültek Patrickkel, ahányszort beléptek az oldalra.

– Milyen napod volt ma a munkában? – érdeklődött Daphne az izzadt homlokát törölgetve.

– Egész jó, bár Jacob Simms nagyon fog hiányozni, ma volt bent utoljára. Egy évig foglalkoztam vele.

Daphne zöld szeme szinte lángolt a dühtől.

– Szegény kölyök! Komolyan mondom, fel tudnék robbanni, ha belegondolok, hogyan bánt vele a közösség!

– Tény, hogy kigyulladt miatta az erdő egy része…

– Részeg volt! Mind követtünk el ostobaságokat a kelleténél kicsit több pohár után! – Daphne karba tette karcsú kezét, és dühös pillantást vetett Andrea Cooper felé, aki még mindig a kertjében tevékenykedett. – Az itteniek mindig azt hangoztatják, hogy szeretik maguk megoldani a problémáikat, ugyanakkor boldogan rohannak a rendőrségre valami banális aprósággal, ha éppen úgy tetszik nekik.

Melissa felsóhajtott. Talán Daphnenek igaza volt. Egyetlen ostoba hiba, és a tizennégy éves Jacob élete fenekestől felfordult egy évvel korábban. Ha nem dühödtek volna fel annyira a falubeliek, talán megúszta volna egy kis közösségi munkával büntetésképpen azért, mert tábortüzet rakott az erdőben egy forró nyári napon. A végén több hetet a St. Fiacre nevelőotthonban kellett töltenie, Ashbridge-ben… nem beszélve arról, hogy mostantól élete végéig büntetett előéletűnek számít majd. S ami a legrosszabb, az otthonban töltött utolsó napján alapos verést is kapott. Egy kis búcsúajándék!, ezt mondta a főbűnös, miközben Jacob lábát ütlegelte, örökre szétzúzva a fiú álmait, hogy egy napon profi focista lehet majd. Melissa több hónapnyi áldozatos munkájának köszönhetően esélyt kapott, hogy egy napon majd ismét pályára lépjen, de sajnos korántsem ugyanolyan ügyességgel, mint korábban.

– Nos, nagy reményeket fűzök hozzá – mondta Melissa. – Nagyon gyorsan fejlődik.

– Ugyanez nem mondható el a lakóközösségről – vágta rá Daphne. – A minap tudomást sem vett róla és az apjáról senki a Favágóban – tette hozzá, a butikja mellett található bárra célozva. – Ez a baj Forest Grove-val. Egyetlen ballépés, és a helyiek végleg eltemetnek.

– Ugyan, Daphne, ez nem igaz – ellenkezett Melissa halkan. – Gondolj csak bele, mi történt anyuval.

Daphne csípőre tette a kezét.

– De ő nem követett el semmi rosszat.

– Kívülállónak tekintették. Simán sorsára hagyhatták volna a helybéliek.

Daphne már nyitotta a száját, hogy feleljen, de aztán felsóhajtott, és megcsóválta a fejét.

– Istenem, eléggé harapós vagyok ma. A lányom miatt lehet, ma úgy kell vele bánni, mint a hímes tojással.

– Ilyenek a tinédzserek.

Melissa mindig nagyon kedvelte Daphne lányát, Maddyt. Egy éve járt már a fiával, Lewisszal, de pár hete mindenki legnagyobb meglepetésére szakítottak. Maddy jó hatással volt a fiára, főleg ebben az iskola szempontjából fontos időszakban. Lewis hajlamos volt ötletről ötletre váltani egyik napról a másikra, míg Maddy egészen kicsi kora óta tudta, hogy újságíró szeretne lenni, olyannyira, hogy tizenhárom éves korában diákújságot alapított a Forest Grove-i gimiben. Persze Lewis még csak tizenöt éves volt, de a következő iskolaév már a felvételire való felkészülésről fog szólni. Lilly már eldöntötte, hogy a szomszédos városban található színművészeti főiskolán szeretne továbbtanulni, s a kishúguk, Grace (bár hallva, ahogy beszélt, Melissának néha olyan érzése támadt, hogy Grace a legidősebb a gyermekei közül), Maddy hatására eldöntötte, hogy ő is újságíró szeretne majd lenni.

– Na, jobb, ha bemegyek, és begyújtom a grillt – mondta Melissa. – Később még beszélünk!

Daphne az okoskarkötőjére pillantott, majd intett Melissának, és kocogva elindult a kutyákkal a nyomában.

Melissa a kilincsre tette a kezét, majd megállt, és próbálta kiélvezni a nyugodt pillanatot, mielőtt belépne, és menthetetlenül magába szippantaná a családi élet zaja és rohanó tempója. Nézte a szélben ringatózó, magas fenyőfákat. Gyermekkorában a szobája sötétjéből figyelte őket az erdei kis házukból, ahol a szüleivel élt, és azt képzelte, hogy a fák is emberek, s őt óvják… vigyáznak rá.

Tekintete a ház mellé tévedt, s megállapodott a fán, amit „Joel fájának” neveztek. Valójában két összenőtt fa volt, göcsörtösek és hajlottak, de a „fadíszekkel”, az első gyermeke emlékére évről évre szaporodó színes üveggömbökkel, mégis gyönyörűnek találta. Melissa elnézte a legutóbbi díszt, egy öklömnyi, türkizzöld és égszínkék mintás gömbre, amit az ikrek fedeztek fel minap egy vásárban. Melissa elmosolyodott, amikor felidézte, milyen izgatottan mutogatták neki.

– Nézd, zöld! – lelkendezett Lewis, miközben felakasztotta a fára.

– Az volt Joel kedvenc színe – tette hozzá Lilly szomorkás mosollyal.

Melissa szemét elfutották a könnyek. Igen, tényleg sokkal jobb volt most minden, mint egykor. Joel nagyon büszke lenne rá, sőt mindannyiukra.

Nagy levegőt vett, boldogan lenyomta a kilincset, és kinyitotta az ajtót. Belépett, lerúgta a munkában hordott sportcipőjét, levette derekáról a könnyű farmerdzsekit, és miközben felakasztotta a fogasra, észrevette, hogy már megint kezd kilazulni a csavar. Gondolatban felírta a teendői listájára, hogy szólnia kell Patricknek, erősítse vissza, mielőtt megint rázuhan egy nagy halom kabát a kutyára. Ha már szóba került, zsemleszínű labradorjuk, Sandy már vágtázott is felé a folyosón, és a szokásos erővel és lelkesedéssel ugrott fel Melissára.

– Szia, kicsikém, szia! – mormolta, miközben a kutya selymes bundájába temette az orrát. – Most már nyughass, lefelé, mielőtt összekoszolod a pólómat! – majd leemelte a mellkasáról Sandy tappancsait, és a padlóra helyezte őket. – Ó, már késő! – tette hozzá egy sóhaj kíséretében, amikor meglátta a vörös maszatfoltot a Bodyworks központ logója felett, a fehér pólóinge gallérján. Benyálazta az ujját, és próbálta ledörzsölni. – Remélem, nem tört össze egy újabb üveg csili! – kiáltotta, miközben elindult a folyosón, melynek halványzöld falait egy sor családi fotó díszítette. Belépett a konyhába. – Nagyon remélem, hogy feltakarítottátok az üvegszilánkokat, emlékeztek, a múltkor is…

Elhallgatott. A három gyermeke sápadtan állt a konyhában, és lefelé bámultak valamire, amit a helyiség közepén álló fa konyhasziget eltakart előle.

– Mi folyik itt? – kérdezte Melissa, miközben végignézett a konyhán. Megpillantott pár piros pöttyöt a fa konyhapulton és a fényes fehér szekrényajtókon. – Megint megpróbáltatok egyedül vacsorát főzni? Hiszen üzentem apátoknak, hogy grillezhetnénk. Hol van?

Nem feleltek, csak néztek tovább lefelé.

Melissa karja és tarkója libabőrös lett.

Valami baj történt.

Megkerülte a konyhaszigetet, majd ledermedt, és levegő után kapkodott.

A férje a konyha padlóján feküdt, arca a kemény, szürke kőlapra simult, és a jobb karja fura szögben a teste alá szorult.

3.

2019. április 18., csütörtök

16:15

Ahogy Patricket bámulta, Melissa első gondolata az volt, hogy a férje alszik. Éjszakánként szokta őt így látni a holdfényben, amikor felé fordult: lehunyt szemmel, arcát a párnához szorítva, halkan horkolva.

De most nem horkolt. Meg sem mozdult. És a bőre, ami mindig napbarnított és egészséges volt, most borzasztóan sápadtnak tűnt… szinte elkékült!

Minden érzéke egyszerre kezdett újra működni.

– Mi a fene történt?! – kiáltott a gyerekekre. – Elcsúszott? Hívtátok már a mentőket? Kérlek, mondjátok, hogy már hívtátok a mentőket!

– Még nem – felelte Lewis elcsukló hangon, miközben védelmezőn átkarolta a kishúgát, Grace-t. – Mi… mi csak most találtunk rá, miután hazaértünk Sandyvel a sétából.

Melissa ismét körbehordozta a tekintetét a konyhában mindenfelé csúfoskodó piros pöttyökön, a piros, elkenődött ujjlenyomaton a konyhabútoron, a piros tócsán Patrick feje mellett a padlón. Ahogy leguggolt a férje mellé, hogy segítsen neki, észrevette, hogy a férfi fejének látható oldalán egy nyílt sebből még mindig ömlik a vér, sötétbarna haja pedig egészen beleragadt.

Nem csiliszósz. Vér.

– Patrick! Patrick, térj magadhoz! Patrick! – kiáltotta, miközben megrázta a vállát.

De a férje meg sem mozdult, ott maradt a padlón, lehunyt szemmel. Melissa a mellkasához nyomta a kezét, és nagyon megkönnyebbült, amikor érezte, hogy az egyenletesen emelkedik és süllyed a tenyere alatt.

A gyerekek továbbra is ott álltak sóbálvánnyá dermedve, és bámulták az apjuk mozdulatlan testét. Sandy odaügetett Patrickhez, és letelepedett a gazdija mellé, miközben mancsa beleért a vérébe.

– Megsérült bármelyikőtök? – kérdezte Melissa a gyerekeket.

Grace szótlanul rázta a fejét, hatalmas mandulavágású szemét meresztve. Lewis előre-hátra hintázott, Lilly pedig a csupasz lábára szegezte a tekintetét, pontosabban a gondosan kilakkozott lábkörmén csillogó vércseppre.

– Gyerünk, ide egy telefont! – kiáltotta Melissa, és pont úgy tapsolt, ahogy reggelente szokott, amikor próbálja a családot mozgásba hozni és összekészíteni. Lewis pislogott, majd bizonytalan léptekkel a telefonért indult.

– Patrick, Patrick! – kiabált Melissa a férjére, miközben kinyújtotta a kezét, és lerántotta a konyharuhát a sütő fogantyújáról. A fejsérüléshez szorította a textilt, és döbbenten látta, hogy az pillanatok alatt teljesen vörös lett.

Lilly hüppögni kezdett.

Szegény kis drágáim!, gondolta Melissa.

Megragadta idősebbik lánya kezét.

– Lils, átvinnéd, kérlek, Grace-t a nappaliba? Ő még túl kicsi mindehhez! – Grace valójában jobban kezelte az élet dolgait, mint Lilly. Bár csak tízéves volt, volt benne egyfajta érett higgadtság, ami a nővéréből hiányzott. Vagyis kérésével tulajdonképpen inkább Lillyt akarta eltávolítani a borzalmak közeléből. Bár úgy tett, mintha erős és magabiztos lenne, Melissa pontosan tudta, milyen gyorsan össze tud omlani Lilly. – Lewis, drágám, kérem a telefont!

Lilly megragadta a kishúga karját, és próbálta magával húzni, de Grace meg sem mozdult, csak bámulta tovább az apját. Lewis megkerülte a testet, összerezzent, amikor csupasz lábujját vér érte, és remegő kézzel az anyja kezébe nyomta a telefont.

– Lewis, minden rendben lesz! – mondta neki Melissa mélyen a szemébe nézve, s olyasmiről próbálta meggyőzni, amit még ő maga sem hitt el. – Apu rendbe fog jönni, hallod, amit mondok?

A fiú bólintott, a rémülettől egészen elsápadt. Remegő ujjal beletúrt az apjától örökölt sötétbarna hajába.

Melissa tárcsázta a 999-et, véres ujjai megcsúsztak a nyomógombokon.

– Tehát így találtatok rá? – faggatta a gyerekeket, miközben várt, hogy valaki fogadja a hívását. – Csak feküdt itt a padlón? – Mind bólintottak, s nem szóltak egy szót sem. – Mikor értetek haza a sétából Sandyvel? – Az órára pillantott. – Mennyi ideig tartott a séta? Volt itt valaki nálunk, mikor elindultatok?

Lilly már nyitotta a száját, hogy válaszoljon, de Lewis finoman megfogta a karját.

– Kábé félórát sétáltunk – mondta a fiú. – Nem volt itt senki, amikor elindultunk. Úgy tíz perce értünk haza.

Tíz perce?

Tíz perccel azelőtt Melissa odakint beszélgetett Daphne-vel. Bőségesen lett volna idő hívni a mentőket. Mi a fenéért nem tették?

Ezekkel a kérdésekkel azonban még ráért. Most Patrickre kellett fókuszálnia.

Melissa a pultra pillantott, ahol még több vért látott, és néhány sötét hajszálat is. Igen, ez történhetett: Patrick biztosan megcsúszott. Elcsúszott, és beütötte a fejét. Melissa mindig aggódott amiatt, hogy olyan átkozottul éles a pult sarka. Többször szólt már Patricknek, hogy csiszolja vissza. – Ha egyikünk megcsúszik… – mondogatta, de a hangja mindig elhalt, sosem tudta kimondani, mire gondolt.

Nos, az, aminek a lehetőségéről beszélni sem bírt korábban, most pont itt feküdt előtte.

Sandy felkelt Patrick mellől, és elindult keresztül a konyhán, mindenfelé véres lábnyomokat hagyott maga után a padlón.

– Jézusom, Sandy! – kiabált rá Melissa. – Lilly, megfognád, és… – Hangja elakadt, amikor meglátott valamit Patrick papucsos lába mellett.

Egy kés.

Az egyik nagy konyhakés volt, pengéje csupa vér. Éppen ezzel szeletelte ma reggel a grépfrútot!

A késről egy második vértócsára pillantott, ami Patrick csípője felett éktelenkedett. A férje fölé hajolt, és a lélegzete is elakadt, amikor meglátta az oldalán a kés ütötte sebet.

– Ez… ez egy szúrt seb? – Döbbenten nézett fel a gyerekeire. – Ti észrevettétek?

– Nem, nem láttuk – felelte Lilly sírva, szorosan karba tett kézzel.

– Segélyhívó! – törte meg egy női hang Melissa rémült gondolatmenetét. – Milyen segítségre van szüksége?

– A férjemet leszúrták! – felelte Melissa. A borzalmas szavak teljesen szürreálisnak tűntek, ahogy kiejtette őket.

– Kérem, adja meg a nevét és a címét! – felelte a diszpécser.

– Melissa Byatt, Újfenyő utca egy, Forest Grove. Kérem, siessenek!

– Melissa, egy mentő és egy rendőrautó hamarosan ott lesz önöknél. Megtenné, kérem, hogy ellenőrzi a férje légzését?

Melissa ismét Patrick mellkasára helyezte szabad kezét. Az érintése ismerős volt, és hála az égnek, meleg.

– Lélegzik. A mellkasa emelkedik és süllyed, de… de nagyon sápadt.

– Hol található a szúrt seb a férje testén?

– A törzsén, a jobb oldalán.

– Muszáj csillapítani a vérzést – mondta a diszpécser.

– Adjatok még törülközőt, van pár a szárítóban! – utasította Melissa Lewist. – A fiam már hozza is! – magyarázta a diszpécsernek a telefonba.

– Remek. Kérje meg, hogy nyomja a sebre, jó erősen.

– Szívem, nyomd a törülközőt apu sebére, rendben? – kérte Lewist, miután a fiú előszedett egy mustársárga színűt. Lewis a padlóra ereszkedett, a térde körül beivódott az apja vére a farmernadrágjába, miközben ő az oldalán lévő sebhez szorította a törülközőt.

– Melissa, mi történt? – kérdezte a diszpécser.

– Fogalmam sincs. Hazaértem a munkából, és így találtam rá. A gyerekeim öt perccel előttem értek haza, és már akkor is így feküdt.

– És nem hívtak mentőt?

– Nem. Biztosan sokkot kaptak – magyarázta Melissa.

Lilly közelebb húzta magához Grace-t, lehajolt hozzá, és valamit a fülébe suttogott. Hosszú, sötétszőke haja a kishúga vállára omlott.

– Melissa, mennyi idősek a gyerekek? – kérdezte a diszpécser.

– Az ikrek tizenöt évesek, a kisebbik lányom tízéves.

– Ki tudná hangosítani a telefont, és megkérdezné a gyerekeket, hogy mi történt?

Melissa tette, amire utasították, és a combjára fektette a telefont.

– Srácok! – nézett végig a gyerekeken. – El kell mondanotok, hogy pontosan mi történt!

– Így találtuk aput, amikor hazaértünk – felelte Lewis, miközben barna szemével a késre pillantott, majd ismét maga elé bámult. – Gyakorlatilag pont akkor, amikor hazaértél, anyu. Nem tudtuk, hogy megszúrták, igaz? – A lányokra nézett, akik gyorsan bólogatni kezdtek.

Melissa arca elkomorodott. A késre pillantott, majd egyesével végignézett a gyerekein. A testében hordozta őket, sejtjeik az ő sejtjeiből alakultak, szívverésük az övéhez igazodott. Ismerte őket kívül-belül.

Éppen ezért tudta ebben a pillanatban, hogy hazudnak.

– Rendben, a mentő már csak két percnyire van önöktől – közölte a diszpécser. – Maradjon a vonalban, rendben? Ne nyúljanak semmihez! A rendőrség le fogja zárni a helyszínt.

Helyszínt… mármint bűnügyi helyszínt.

Melissa émelyegni kezdett. Ismét a gyerekekre pillantott, akik mind rémültnek tűntek.

A távolból hirtelen szirénák hangja törte meg a csendet.

Grace riadtan felugrott.

– Ó, Gracey! – mondta Melissa. Intett a kislányának, hogy menjen oda hozzá. Grace odaszaladt, átölelte az anyja derekát, és tágra nyílt szemmel bámult az apja mozdulatlan testére. Lilly is közelebb jött, letérdelt az ikerfivére mellé, ruhája szegélye belelógott a vértócsába. Kezét a fivére kezére helyezte, hogy segítsen neki nyomni a törülközőt az apjuk sebén, s közben szomorúan összenéztek.

– Drágám, mind itt vagyunk! – mondta Melissa Patricknek, s közelebb hajolt, hogy a fülébe suttoghasson. – Itt a családod!

Család.

Egyesével végignézett a gyermekein. Mi történt itt? Miért viselkedhetnek mind olyan furcsán?

Sürgető kopogás hallatszott az ajtó felől. Melissa gyengéden megfogta Lilly kezét, átsegítette arra a ruhára, amivel ő eddig a fejsebet fogta le, majd végigrohant a folyosón, és kinyitotta a bejárati ajtót a két mentősnek, akik a konyhába siettek, és azonnal Patrickkel kezdtek foglalkozni. A gyerekek elléptek onnan, és az anyjukhoz menekültek.

Mindannyiukat szorosan magához ölelte, miközben próbálta feldolgozni azt, hogy valóban a férjét látja maga előtt, a konyha padlóján fekve.

De azután ledermedt.

Hova lett a kés?

4.

Üdvözlünk Forest Grove Facebook
Csacsogó Csoportjában,

az erős ágak és mélyre nyúló gyökerek otthonában!

Amit viszont NEM fogadunk be: spam,
önreklámozás, zaklatás és ízléstelenség.

Zárt csoport. 617 tag

2019. április 18., csütörtök

16:32

Belinda Bell

Nem tudja valaki, hogy mi folyik az Újfenyő utcában? Jópár szirénázó autó és rendőrök tartanak arrafelé.

Rebecca Feine

Pont az előbb sétáltam arra a kutyával! Mintha szirénákat hallottam volna, de mondtam magamnak, biztos Ashbridge-ből hallatszik ide.

Peter Mileham

Remélem, semmi komoly, sok ismerősöm lakik abban az utcában. :-( Tommy Mileham, apu, láttál valamit?

Ellie Mileham

Peter, a parkban voltam a gyerekekkel. Egy mentő- és két rendőrautó. Tényleg az Újfenyő utca felé tartottak. Nagyon aggódom, remélem, nem esett baja senkinek.

Tommy Mileham

Igen, nagy szirénázás van, a kutyák tisztára megőrülnek tőle.

Belinda Bell

Feljöttem az emeletre, így mindent látok az ablakból. Attól tartok, a rendőrök Byatték háza előtt álltak meg.

Graham Cane

Belinda Bell, dolgozhatnál a Daily Expressnek.

Belinda Bell

Ugyan, hagyj már!

Andrea Cooper <Admin>

Ó, istenem! Melissa csak az imént kerekezett el előttem! Rengeteg rendőr nyüzsög az utcában. Patrick Byatt, minden rendben?

Rebecca Feine

Ó, csak nem Byatték? A kedves kis Melissa megmentett egy bébisünt tavaly nyáron, amit a kertben találtunk, a gondoskodás és figyelem, amit a kis állatnak szentelt, nagyon megható volt.

Kitty Fletcher

Ó, ne! Micsoda kedves család, remélem, semmi komoly, főleg mindazok után, amin a kis Joellal keresztülmentek.

Rebecca Feine

Arról nem is beszélve, ami Melissa anyjával történt annak idején. Úgy látszik, azt a szegény lányt üldözi a balszerencse!

Jackie Shillingford

Ó, csak nehogy a drága Byattékkel legyen valami! Rosemary Byatt, láttad ezt? Remélem, nem esett baja senkinek!

Belinda Bell

Jackie, Rosemary nem fogja nézni a Facebookot. Épp az imént láttam őt és Billt kirohanni a házukból.

Pauline Sharpe

Ó, drágám! Együtt jártam Melissával iskolába. Ahogy Rebecca mondta, üldözi szegényt a balszerencse, csakúgy, mint a kedves anyukáját.

Graham Cane

Kedves?! Én nem pont így jellemezném Ruby őrült Quailt…!!!

Jackie Shillingford

Graham Cane, hogy mondhatsz ilyet?!

Kitty Fletcher

Pontosan! Arról nem is beszélve, hogy ezzel előítéleteket ébresztesz a mentális betegségektől szenvedőkkel szemben.

Graham Cane

Ó, helyben vagyunk, megérkezett a Mimóza Brigád, és a vezetőjük, Kitty Fletcher!

Rebecca Feine

Andrea Cooper, kérlek, törölhetnénk ezeket a kommenteket Melissáról és az anyukájáról?

Pauline Sharpe

Te jó ég, a férjem most ért vissza, körülnézett odaát. Patrick a konyha padlóján feküdt, ott látták el a mentősök. Azt mondja, nagyon rosszul nézett ki. Milyen borzasztó!

Tommy Mileham

Megerősítem, hogy Partick megsérült. Most beszéltem Billel.

Kitty Fletcher

Ó, ne! Patrick! Lehet, hogy a közelgő választásokhoz van köze a dolognak?

Rebecca Feine

Kitty, azok csak helyi választások. Nem lehet hozzá semmi köze! És ugye Patrick nem is egy vitatható induló.

Graham Cane

Mindig tudtam, hogy a Quail családot előbb-utóbb ismét megtalálja majd a baj…

Andrew Blake

Ha már a bajnál tartunk, tudja valaki, merre járt a mi megbízható erdészünk, Ryan Day, amikor az eset történt?

Rebecca Feine

Andrea Cooper, merre vagy? Ezeket a posztokat törölni kell!

5.

2019. április 18., csütörtök

16:43

Elszúrtuk. Nem gondoltunk a késre, és a DNS-re, ami ott van rajta mindenhol… ami az enyém. El kellett dugnunk, méghozzá gyorsan. Elég biztos vagyok benne, hogy anyu észrevette. Most a kanapén ül, táncoltatja a lábát idegességében, és bennünket néz. Elkapja a tekintetemet. Tudom, hogy a kés jár a fejében, és próbál magyarázatot találni a nyilvánvalón kívül, miszerint az egyikünk rejtette el. De nem sétálhatott be egy jeti az erdőből, hogy eldugja, nem igaz?

A konyha felé vándorol a tekintete, és én is odanézek. Két mentős óvatosan a hordágyra emeli aput. Azt mondták anyunak, hogy az állapota stabil, hogy rendbe fog jönni. Nekem viszont teljesen kótyagos a fejem, mert nem tudom eldönteni, hogy ez jó dolog vagy rossz dolog. Szívem szerint iderókáznék, és elmondanám anyunak, hogy én voltam, én voltam, én voltam!

De a két tesóm árgus szemmel figyel, muszáj összekapnom magam. Anyu nem tudhatja meg. Ezt már megdumáltuk. Mind egyetértettünk: így találtunk rá apura. Nem tudjuk, ki tette.

De a kés… az a francos kés!

És a tény, hogy apu életben van… még. Úgyis minden ki fog derülni, amikor magához tér. Ha magához tér. De már belevágtunk, végig kell csinálnunk.

Megint anyura pillantok. Vajon leesett már neki a dolog? Rájött már, hogy hármunk közül egyikünk bántotta aput?

Nem. Kizárt dolog, meg sem engedné magának, hogy ez a gondolat egyáltalán megforduljon a fejében.

– Akkor tisztázzuk, tehát Patrick… apukátok… itt feküdt a földön sérülten, így találtatok rá? – kérdezi Adrian Cooper. Ő rendőr, de egyben apu barátja is. Nagyon sápadt és erősen izzad, úgy fest, mint aki soha életében nem gondolta volna, hogy ilyen kérdéseket kell majd feltennie itt, ebben a nappaliban, ahol általában sörözni szokott apuval, és focimeccset nézni. Kedvelem őt. Azt hiszem, kicsit papucs, legalábbis nagyapus ezt mondja rá. Tény, hogy Andrea, a felesége inkább viselkedik rendőrtisztként, mint ő, főleg, amikor a fiáról, Carterről van szó… Úgy értem, most komolyan, tizenöt évesen még nincs mobilja?! De Adriant kedvelem, ő aranyos és néha vicces is, főleg, amikor be van csípve.

– Igen – válaszoljuk mindhárman. Remegő kézzel lejegyzi a válaszunkat a jegyzettömbjébe.

– Anyukátok öt perccel azután érkezett meg, hogy ti visszaértetek a sétából? – kérdezi. Mindhárman bólogatunk. – Azt mondtátok, a séta fél órás volt… és amikor hazaértetek, így találtatok rá apukátokra? – ismétli a kérdést. Megint bólogatunk, pont úgy, mint a majmok, melyeket Ko Szamujon láttunk egy boltban tavaly, amikor anyu és apu elvittek minket nyaralni. Bevillan egy kép, apu, ahogy a hullámok között ugrál, a sülő rovarok sercegése, és anyu koktéljának az íze, amit hagyott, hogy egyik este megkóstoljak.

A dolgok akkoriban még nagyon máshogy mentek. Vagy csak ezt akartam elhitetni magammal. Talán már akkor sem volt rendben semmi.

Besétál egy férfi. Nem visel egyenruhát, mint Adrian, de süt róla, hogy rendőr. Sötét öltönyt visel, a vállát korpa csúfítja. Megnézte a bűntett színhelyét, rendkívül komoly. Abból, ahogy körülnéz a házban, és kitekint a fákra, egyértelmű, hogy nem idevalósi. Nekidől az ajtófélfának, és sorban az arcunkba bámul. Próbálok uralkodni a vonásaimon, de a szívem olyan hevesen ver, hogy az az érzésem, rögtön felvándorol a mellkasomban, és kibuggyan az orromon át.

– Crawford nyomozó vagyok – mutatkozik be lágyan. – Srácok, nagyon sajnálom, ami veletek történik. A gyerekeim is olyan idősek, mint ti. – Tudom, mivel próbálkozik. Megpróbál kapcsolódási pontot keresni velünk, de elég sok embernek vannak velünk egykorú kölykei. Viszont egyiküknek sem kellett mindazzal együtt élnie, amivel mostanában nekünk. – A fegyvert látta valaki? – érdeklődik. – Egy kést? Látom, hiányzik egy a tartóból – mondja, miközben a tűzhely melletti késtartóra pillant.

Mind visszatartjuk a lélegzetünket. Anyu is. Zavartnak tűnik, és rózsaszín foltok éktelenkednek a nyaka körül és a mellkasán, mint mindig, ha ideges.

Aztán megjelennek arcán azok a kőkemény vonások… Pont olyan a tekintete, mint amikor apuval eljöttek megnézni ezt a házat hat évvel ezelőtt: „Nem engedhetjük meg magunknak, de rohadtul biztos, hogy meg fogjuk venni, nem érdekel, hogy nem tudjuk még, miből.”

– Semmi nyoma – mondja határozottan. – Gyerekek, ti láttátok?

A legszívesebben a nyakába ugranék. Véd bennünket, így is, hogy fogalma sincs, miért szorulunk rá.

– Semmit – felelem.

– Nem láttuk – teszi hozzá a két tesóm.

Összeszorul a szívem.

Anyu jól csinálta. Pontosan tudta, mit kell értünk tennie, anélkül, hogy kérnünk kellett volna rá. De hát anyu jobban ismer bennünket bárkinél, nem igaz? Ott volt például az az eset, amikor bringázás közben eltörtem a kezemet, de megpróbáltam úgy tenni, mintha nem lenne semmi gáz, nehogy elrontsam a családi vacsorát, amit Joey halálának évfordulójára anyu meg apu oly régóta tervezgetett. Senki más nem vette észre, hogy baj van, még nagyapus sem, aki kicsit olyan, mint anyu, és szintén észre szokta venni, ha valami nem stimmel velünk. De anyu tudta, egész egyszerűen tudta, és úgy lendült akcióba, és vitt engem kórházba, mintha a családi vacsora nem jelentett volna számára semmit, pedig tudtam, hogy mennyire fontos volt neki.

– Eszetekbe jut bárki, aki ártani akarhatott édesapátoknak, az ön férjének? – kérdezi a nyomozó, majd végignéz rajtunk és anyun.

– Senki a világon – válaszolja anyu. – Gondolom, hallotta, indul a helyi képviselő-választáson, de nem tudom elképzelni, hogy ennek köze lehetne a dologhoz.

Ismerős hangokat hallok odakintről, és megint elkap a hányinger. Ez nagyanyus és nagyapus lesz. Kikukucskálok, és látom, hogy Andrea Cooperrel beszélgetnek, aki próbál belesni a konyhába, hogy lássa aput.

Majdnem kiborulok, ahogy elképzelem a szomorú, ráncos arcukat, amikor majd meglátják aput… az egyetlen fiukat… a padlón. De muszáj összeszednem magam, pont, mint amikor eltörtem a karomat.

Az ember hozzászokik ahhoz, hogy rejtegetnie kell a rossz dolgokat.

6.

2019. április 18., csütörtök

17:00

Melissa a mentőben ült Patrickkel, minden érzékét kitöltötték a villódzó kék fények és a sziréna vijjogása. Szorongatta a férje kezét, és azt ismételgette neki, hogy rendbe fog jönni, hogy erős.

Hirtelen földöntúli csipogás harsant fel.

– Menjen arrébb! – tolta el őt gyengéden a mentős az útból. Akcióba lendült, pumpálni kezdte Patrick mellkasát.

– Mi történik vele? – kérdezte sírva Melissa. – Meg fog halni?

– Rengeteg vért vesztett – magyarázta a mentőorvos két lélegeztetés között.

Áthajtottak egy fekvőrendőrön, és Melissa megkapaszkodott, nehogy elessen. Patrick arca kék volt, akár egy hulláé.

Te jó ég, ugye nem fog megözvegyülni?

Hogy tudná feldolgozni azt, hogy tizenegy éven belül meghal a férje és a fia is?

De aztán Patrick ismét lélegezni kezdett.

– Rendbe fog jönni? – kérdezte Melissa.

– Minél hamarabb beérünk a kórházba, annál jobb – felelte a mentőorvos.

Amikor a kórházhoz értek, Patricket azonnal betolták a sürgősségire, ahol az utasításokat kiáltozó orvosok és az eszközöket megragadó nővérek nagy kavalkáddá olvadtak össze körülötte.

Melissa érzékelte, hogy Patrick szülei, Bill és Rosemary valamikor felbukkantak, és iszonyodva nézték, ahogy a csapat a fiuk megmentésén dolgozik. Rosemary zsebkendőt szorított az orrához, rövid, őszes haja csapzottnak tűnt. Bill megtett mindent, hogy a szokott erős, nyugodt formáját mutassa, de kiszakadt belőle egy kis hüppögés, amikor egy nővér felemelte Patrick ingét, és meglátta alatta a szúrt sebet, s közben egy másik nővér a fejsérülést vizsgálta óvatosan.

– Istenem! – jajdult fel Rosemary, s a szája elé kapta a kezét. – Az én kisfiam, az én tökéletes kisfiam!

Egy ápolónő hozzájuk lépett, és határozottan kitessékelte őket. Egy másik a családi váróterembe kísérte őket, és tudatta, hogy amint van bármiféle hír, azonnal közölni fogják velük.

Hír. Milyen hír? A borzalmas fajta?

– Mi a fene történt? – esett neki a kérdéssel Bill, amint a nővérke elhagyta a várótermet, és becsukta maga után az ajtót.

– A gyerekek így találtak rá – felelte Melissa. – Kész… kész őrület!

– Ugyan ki tenne vele ilyesmit? – kérdezte Rosemary Melissától.

– Fogalmam sincs – válaszolta Melissa. Rosemary tekintete Melissa pólóingére s a rajta lévő vérfoltra vándorolt. Összeszorította a száját, és elfordult.

Mind elhallgattak, némán figyelték a szoba ajtajának kis ablakát. Melissa gondolatai két súlyos téma között cikáztak. Egyrészt ott volt a rémisztő félelem, amit amiatt érzett, hogy talán elveszíti Patricket. Másrészt ott volt a történtekkel kapcsolatos végtelen zavarodottság is. Melissa felidézte a gyerekeit a kacsatojáskék kanapén ülve, ahogy otthagyta őket, Jackie Shillingford, a család egyik barátjának felügyelete alatt. Némák voltak, rémültek… és valamit nagyon mélyre rejtettek előle.

De vajon mit?

Mind nagyon megkönnyebbültnek tűntek, amikor Melissa közölte a nyomozóval, hogy nem látta a kést. Sejtelme sem volt róla, hogy egyáltalán miért mondta ezt. A másodperc tört része alatt kellett döntést hoznia, és az ösztöneire hallgatott. Abban reménykedett, hogy a gyerekek közül valaki kibök majd valamit, akármit, ami megnyugtató magyarázatot ad a kés eltűnésére, de meg sem mukkantak. Lewis aggodalommal bámulta az ökölbe szorított kezét. Lilly arcát a tenyerébe temetve halkan zokogott, tökéletesen felvitt szempillafestéke kis, fekete patakokban csorgott le az arcán. Aztán Grace, aki a sokktól mintha csak pislogni lett volna képes. Melissa a legszívesebben fogta és megrázta volna őket, magyarázatot követelve, hogy hova a pokolba tűnt el a kés. De rémült volt. Mit árulna el a gyerekeiről a tény, hogy elrejtették a kést? Így aztán ehelyett hazudott, ami annyit tett, hogy belekeveredett a dologba.

De milyen dologba? Milyen átkozott dologba?

Tény, hogy kizárólag a gyerekek rejthették el a kést. Ez azt jelentette, hogy okuk volt elrejteni, olyan okuk, amelytől rátört az émelygés. Vagy fedeztek valakit, aki ezt tette az apjukkal… vagy, ami még rosszabb, egyikük a tettes.

Megrázta a fejét. Hogy fordulhatott meg egyáltalán ilyesmi a fejében? Egyszerűen képtelenség. Aznap is nevetéssel, viccelődéssel telt a reggel. Patrick kivett pár napot, hogy a tavaszi szünetben több időt tölthessen a gyerekekkel, s így tehermentesítse kicsit a nagyszülőket is, akik általában iskolai szünnapokon vigyázni szoktak a gyerekekre. Szóba került ugyan, hogy az ikrek elég idősek-e már ahhoz, hogy Grace-t rájuk bízzák, de arra jutottak, hogy korai lenne még, így a gyerekek felügyelete háromfelé oszlott a nagyszülők, Patrick és Melissa között, persze, ha utóbbiak ki tudtak venni pár nap szabadságot.

Patrick azt mondta, egy lustálkodós nap van tervben. Amikor Melissa magukra hagyta őket, Patrick éppen Lilly nagy műgonddal megkreált „kócos kontyán” évelődött, míg Lewis pizsamában lapátolta befelé a reggelizőpelyhet. Grace, mint általában, most is egy könyvbe temetkezett, és tudomást sem vett a külvilágról. Ugyan mi történhetett néhány óra leforgása alatt, ami annyira kifordította volna sarkából a világukat, hogy egyikük súlyosan megsebesítse Patricket?

Nem, minden tökéletesen normálisnak tűnt.

Maradt tehát a lehetőség, hogy a gyerekek fedeznek valakit. De ugyan kit? Forest Grove-ban minden olyan nyugodt. A közelmúlt legfelkavaróbb eseménye egy betörés volt, előtte pedig a tűzeset, amit Jacob Simms okozott, de annak is már egy éve!

Ha a gyerekek valóban fedeztek valakit, csakis olyasvalaki lehetett az illető, akit jól ismertek. Melissának egyszerűen beszélnie kellett volna a rendőrségnek a véres késről, mert az a legjobb, ha az igazat mondja, nem? Hiszen ez lett volna a legbiztosabb módja, hogy megtalálják azt, aki ezt tette a férjével.

Ó, drága Patrick! Sírva fakadt.

Bill magához ölelte. Mostanában már csak nagyon ritkán ölelték meg egymást. Az ilyen ölelések, mint ez a mostani, gyakoriak voltak Melissa kamaszkorában, amikor a Byatt családhoz költözött. Ölelések, amelyek mindenen átsegítették, biztatták és védelmezték őt a tragédiák viharában. Patrick egyszer úgy írta le a szüleit, hogy olyanok, mint a fa üregének melegsége, ahová elbújhat az ember az eső elől.

– Rendbe fog jönni! – biztatta Bill. – Erős, hiszen Byatt. Át fogja ezt vészelni.

– De mi van, ha mégsem? – zokogott Melissa. – Mihez kezdek nélküle?

Melissa tizenöt éves kora óta együtt élt Patrickkel. Ennek már volt huszonöt éve… Fogalma sem volt, milyen lehet az élet nélküle.

– Túléli, érted? – felelte Bill.

Melissa bólintott, és egy pillanatra lehunyta a szemét. Halványan ismerős érzés volt ebben a váróhelyiségben ülnie, számtalan órát töltött el ebben a kórházban a fiával, Joellal, várakozva a tesztek eredményére, nézve, ahogy vizsgálgatják és szurkálják őt. Ha az embernek degeneratív betegséggel küzdő gyermeke van, a kórház a második otthonává válik.

– Jön az orvos! – jelentette Bill. A helyiség közepén állt az ajtóval szemben, mint aki készen áll az ütközetre. Magas, robusztus férfi volt, kopasz, dús szemöldökű. Mindig bátran állt a kihívások elé, de Melissa már most látta a finom kis repedéseket a kemény külsőn: a mindig makulátlan, állig gombolt inge most csak lógott rajta, arcán maszatos vérfolt éktelenkedett, mert megragadta a fia kezét, amikor betették a mentőautóba.

Kinyílt az ajtó, és belépett rajta a doktornő. Fiatalabb volt Melissánál, a húszas évei végén járhatott, karcsú alakjához tökéletesen egyenes, vörös frizurát viselt. Melissa érezte, hogy Bill fortyogni kezd magában mellette, és elképzelte, mi járhat a fejében: Ez a kiscsaj menti meg a fiamat? De Melissa az orvos fiatal korát megnyugtatónak találta. Az a sok tudás, amit magába gyűjtött, még frissen él a fejében, pont, ahogy Melissa is érezte, amikor négy évvel korábban elvégezte a gyógytornászi képzést.

A doktornő kezet nyújtott.

– Dr. Hudson vagyok. Foglaljanak helyet!

Melissa remegni kezdett. A Foglaljanak helyet! után általában rossz hír következett… ezt annak idején Joey-val már megtanulta.

Rosemary és Bill leültek, de Melissa állva maradt.

– Én inkább állnék, ugye nem gond?

Az orvos bólintott.

– Természetesen, semmi gond. De ha nem haragszik, én leülnék, hosszú volt ez a mai nap. – Helyet foglalt a kanapén, kék szeméből komolyság sugárzott. – Patrick állapota jelenleg stabil.

Mind megkönnyebbülten felsóhajtottak.

– Egy ideig kétséges volt az állapota – ismerte be a doktornő. – A kés éppen csak elkerült egy fő verőeret. Ha pár milliméterrel jobbra szúrják meg, elvérzett volna.

Rosemary a szája elé kapta a kezét, Melissával pedig fordult egyet a szoba.

– De összevarrták, ugye? – kérdezte Bill kényszeredetten nyugodt hangon. – Nem vérzik már?

Az orvos bólintott.

– Természetesen! – majd némi habozás után folytatta: – Igazság szerint Patrick fejsérülése az, ami igazán aggaszt bennünket. A vizsgálatok szerint Patrick traumás agysérülést szenvedett.

Bill lehunyta a szemét, Rosemary sírva fakadt. Melissa a szívére szorította a kezét, és levegő után kapkodott.

– Rendben – vette fel Bill a lényegre törő stílusát. – Mit jelent mindez a fiunk számára?

– Többféle lefolyás is lehetséges – felelte az orvos. – Ha…

– Úgy értem, agykárosodást szenvedett? – vágott közbe Bill.

Melissa hallotta a rettegést Bill hangjában. Patrick olyan férfi volt, aki a legnehezebb szudokuval is kevesebb mint egy óra alatt végez. Olyasvalaki, akit minden kocsmakvíz-csapat a tagjaként szeretett volna üdvözölni. Egy férfi, aki játszi könnyedséggel végezte el a gimit, majd az egyetemet, és kitűnő minősítésű közgazdászdiplomát szerzett. Egy férfi, akit már majdnem meg is választottak helyi képviselőnek. Bill és Rosemary számára Patrick volt a Byatt-gének kiválóságának élő, lélegző bizonyítéka. A gondolat, hogy az agyi képességei leromlanak, túlságosan borzalmas volt ahhoz, hogy egyáltalán lehetségesnek ítéljék.

Én megbirkózom vele, gondolta magában Melissa.

Ha Patrick életben marad, bármivel megbirkózik. Hát nem ugyanezt tette Joelért is?

Az orvos felsóhajtott.

– Most leginkább az aggaszt bennünket, hogy nagy a koponyaűri nyomás, ezért úgy döntöttünk, a legjobb, ha mesterséges kómában tartjuk egy ideig.

Melissa elkomorodott.

– Kómában?

A doktornő feléje fordult, és bólintott.

– A mesterséges kóma lehetővé teszi számunkra, hogy megvédjük az agyat, és időt adjunk neki a gyógyulásra. Figyelni tudjuk majd a duzzanatot, és amint apadni kezd, szépen lassan ki tudjuk majd hozni Patricket a kómából. Teljesen rendbe is jöhet a végére. – Rosemary lehunyta a szemét, és bólogatott. – De sajnos van több ismeretlen tényező. Ezekről akkor beszélünk majd, ha szükségessé válik.

– S az élete? – hajolt előre Melissa. – Az élete ugye már nincs veszélyben?

– Patrick állapota jelenleg stabil – válaszolta a doktornő –, de még mindig kritikus. A mesterséges kóma jelentősen javítja a túlélési esélyeit.

– Túlélési esélyeit? – Rosemary hangjának halk remegése elárulta, milyen sokkos az állapota. – Százalékokban mérve miről van szó?

– Magas százaléknyi esélye van a túlélésre – fogalmazott a doktornő óvatosan. – De ahogy már mondtam, az agyat ért trauma elég jelentős.

– Tehát lehet, hogy a fiam túléli, de egész hátralévő életében zöldségként vegetál? – kérdezte Bill durván, s a keze ökölbe szorult. – Ezt akarja mondani?

Melissa levegő után kapkodott.

– Hogy mondhatsz ilyet, Bill? – csitította Rosemary.

Bill felsóhajtott, végigsimított kopasz fején, a válla leereszkedett.

– Sajnálom, szerelmem. Csak tudnom kell minden egyes részletet, hiszen ismersz.

– Patrick, a fiunk is pont ilyen – mondta Rosemary.

Bill szomorúan elmosolyodott, sötétbarna szeme, ami épp olyan volt, mint Patrické, megtelt könnyel.

Rosemary megragadta a férje kezét, és egymás szemébe néztek.

– Túl fog jutni ezen – mondta Rosemary. – Mi majd gondoskodunk róla!

Annyira jók voltak együtt! Melissa ezt abban a másodpercben tudta, hogy először megpillantotta őket a fákon túl huszonhat éve, amikor először érkeztek meg a városba: az aranypár az arany gyerekeivel. Náluk biztosan nem csúfították ökölcsapások okozta horpadások a falakat, és nem voltak véres zsepik a fürdőszobai szemetesben. Ez volt az első gondolata, amikor meglátta őket. Aznap, amikor ő és Patrick összeházasodtak, ott az erdőben, mindketten húszévesek voltak, és első fiuk, Joel már ott növekedett benne, Melissa megfogadta: mindent meg fog tenni annak érdekében, hogy olyan házasságuk legyen, mint Rosemaryé és Billé.

Egészségben, betegségben, gondolta magában.

A gondolattól, hogy elveszítheti Patricket, érezte, hogy kezdi elönteni a pánik. Ökölbe szorította a kezét, s a tenyerébe mélyesztette a körmét, hogy elűzze a rettegést. Észnél kellett lennie.

Az orvoshoz fordult, és összeszedte minden erejét.

– Meddig lesz Patrick kómában? – kérdezte.

– Lehet, hogy csak pár napig, de hetekig is eltarthat – felelte a doktornő.

– Hetekig – suttogta Melissa, miközben belegondolt, milyen sokáig kell nélkülöznie a férjét. Aztán eszébe jutottak a gyerekek, és a titok, amit őriztek. Gondolatai ádáz csatát vívtak a fejében: egyrészt megkönnyebbült, hogy lesz ideje kideríteni, mi is történt, mire a férje felébred, másrészt rettegett attól, hogy sosem tér majd magához. Szédülni kezdett.

– Van még kérdésük? – érdeklődött a doktornő.

Bill előredőlt és az orvos szemébe nézett.

– Mit gondol a szúrt sebről? Van bármi, ami a támadás jellegére utalna?

Az őrmester beszélt belőle. Húsz évig szolgált a Brit Fegyveres Erőknél, míg az észak-írországi zavargások során meg nem sérült egy bombatámadásban a nyolcvanas években. Ekkor új hivatást keresett magának: Kutyatenyésztésbe és versenyeztetésbe kezdett, ami révén megismerkedett Rosemaryvel, mostanra pedig elegendő pénzt hozott nekik ahhoz, hogy az övék lehessen a legnagyobb ház Forest Grove-ban.

– Készítettünk fényképeket, és eljuttatjuk őket a rendőrség szakértőihez – válaszolta komoly arccal a doktornő. – A bűncselekménnyel kapcsolatos összes kérdésével hozzájuk kell fordulnia.

Bill hátradőlt a kanapén, és az apró ablakon át elnézett a távoli facsoport felé, ami megkülönböztette Forest Grove-ot a környező területektől. Ökölbe szorította a kezét, és Melissa szinte látta a szemében a sötét viharfelhőket. Bill mostantól erre fog koncentrálni: meg akarja találni azt, aki ezt tette a fiával. A gondolattól Melissa megremegett… mi van akkor, ha valamelyik gyereke is benne van?

– Most bejöhetnek meglátogatni Patricket – mondta a doktornő, s felállt.

Összenéztek, aztán követték őt végig a folyosón az intenzív osztály irányába. Az orvos a biztonsági igazolványa segítségével beengedte őket, majd együtt megkerülték a nyüzsgő nővérpultot. Elhaladtak egy négyágyas szoba mellett, hozzátartozók vették körbe az életmentő gépekre kötött betegek egy részét, akik közül volt, aki eszméleténél volt, és volt, aki nem. Az egyik ágyon egy fiatal lány feküdt, nem lehetett több tizennyolc évesnél, és Melissa elképzelte, hogy Lilly vagy Grace is feküdhetne itt. Az ágy mellett üldögélő asszony felnézett, és Melissa látta tekintetében a kétségbeesést.

Továbbsietett, míg el nem értek az utolsó szobához. Ez nagyban hasonlított az elsőhöz, két ágyat függöny takart. Szemben az elfüggönyözetlen két ágy egyikén egy idős asszony, a másikon pedig egy nagydarab, ötvenes férfi feküdt, aki magazint olvasott, és úgy tűnt, elég jól van.

– Itt van Patrick – mondta halkan a doktornő, majd a szoba végébe ment, és elhúzta a kék függönyt, mely mögött Patrick feküdt az ágyban.

Melissa alig ismert rá a férjére.

Egy magas gép állt az ágya mellett, különböző csövek csatlakoztak róla a testéhez, melyekkel szívverését és légzését folyamatosan figyelték. A feje egyik oldalán leborotválták a haját a CT miatt. A szájából kilógó cső eltorzította az arcát.

Melissa a szája elé kapta kezét, és érezte, hogy kimegy az erő a lábából. Bill biztatóan a hátára simította a tenyerét, és hárman együtt odamentek hozzá. Melissa megfogta apósa kezét, és halkan hüppögött. Borzalmas volt azt a férfit, aki annyira tele volt élettel, aki leülni is alig szokott, most ilyen mozdulatlanul, magatehetetlenül látni. Patrick mindig mozgásban volt, őrült módon tekert az erdőben, bütykölt valamit, játszott a gyerekekkel, táncolt, főzött. Még akkor is felpattant párpercenként, amikor mozizós estét tartottak otthon, és leültek a tévé elé a nagy sarokkanapéra, csak hogy csináljon valamit, mondjuk tökéletesítse, amit aznap barkácsolt.

– Az isten szerelmére, ülj már le! – viccelődött gyakran vele Lewis, s ilyenkor Patrick felsóhajtott, és lehuppant a fia mellé, miközben Melissa csak nevetett rajtuk.

Melissa most leült a Patrick melletti székre, Bill és Rosemary pedig vele szemben foglaltak helyet.

– Most magukra hagyom önöket – mondta az orvos halkan. – Addig maradhatnak, ameddig csak szeretnének.

Amikor a doktornő elment, Rosemary könnyekben tört ki, megragadta a fia kezét, és az arcához emelte.

– Ki tenne veled ilyet? Kicsoda?

Melissa nagy levegőt vett, hogy abba tudja hagyni a sírást.

Ki tette ezt Patrickkel?

Melissa pár órával később még mindig Patrick ágya mellett ült. Beesteledett, a kórterem ablakából látható Forest Grove-i panorámát esti sötétség takarta. Érezte, hogy megsajdul a szíve a faluért, az otthonáért, az éjszakákért, amikor bekucorodhat egy vastag takaró alá, körülötte pedig ott a családja, nincs vér, nincsenek titkok, csak a fenyőfák hajladoznak a ház körül.

Már öt órája ült a kórteremben, csak fogta Patrick kezét, és próbálta feldolgozni magában a történteket, miközben a telefonja képernyője újra és újra felvillant a beérkező – egyelőre olvasatlan – jókívánságok miatt. Bill lement a földszintre kávét szerezni, miután hazavitte Rosemaryt. Rosemarynek megvoltak a maga egészségügyi problémái, pár hónappal korábban súlyos húgyúti fertőzés alakult ki nála, amivel egy hetet kórházban kellett töltenie. Rábeszélték, hogy menjen haza, és vigyázzon egy kicsit a gyerekekre, míg hajnalban Melissa haza nem megy leváltani, így Rosemary pihenhet pár órát, mielőtt visszajön a kórházba.

Melissa végigsimított a férje bekötözött fején, ujja köré csavart egy sötét hajfürtöt. Patrick gyűlölné a tényt, hogy a haja felét leborotválták, de biztos viccet csinálna ebből is, azt mondaná, gyakrabban kellene a kórházba jönnie, hogy megborotválkozzon. Melissa felkuncogott, de a kuncogás azonnal hüppögésbe fordult. Előredőlt, homlokát a férfi combját takaró plédnek nyomta, könnyeit felszívta a gyapjúanyag, és érezte, hogy ott is van egy cső.

Ez volt az első dolog, amit annak idején meglátott rajta, amikor sok évvel ezelőtt megpillantotta a fákon túl: a dús, hullámos haját. Már akkor is lélegzetelállítóan jóképű volt. Gyerekként Melissa sosem volt túlságosan oda a Disney-rajzfilmekért, de úgy gondolta, éppen így nézhetnek ki a Disney-hercegek: széles váll, dús, sötét haj, gödröcskék az orcáján.

– Úgy néz ki, mint egy igazi kis köcsög – jegyezte meg gyermekkori barátja, Ryan, ahogy Melissával együtt figyelték az új család érkezését.

Ryan számára Patrick testesített meg mindent, ami rossz volt az új „ökofaluban”, amit odaépítettek gyakorlatilag az otthonukat jelentő erdő tőszomszédságába. Amikor megérkezett a levél, amiben tudatták a szüleikkel, hogy új épületeket fognak felhúzni, a két tizennégy éves barát rögtön terveket kezdett szövögetni, hogy miként nehezítik majd meg az új lakók életét, többek között úgy, hogy éjszakánként beosonnak az épülő házakba, és betörik az ablakokat.

De ahogy Melissa ott ült, és nézte Patricket meg a testvérét, Libbyt aznap, csinosan felöltözve a nagyanyjuk testvérének temetésére, az ellenséges érzéseket felváltotta az őszinte kíváncsiság. Ezek a gyerekek nem olyanok voltak, mint ő és Ryan, nem volt koszos az arcuk, nem voltak soványak, és nem voltak csordultig tele szomorúsággal és haraggal. Ezeknek a gyerekeknek rózsás arca volt, majd’ kicsattantak az egészségtől és a boldogságtól, csinosak voltak és mosolygósak. Éppen ez járt a fejében, amikor Patrick felpillantott, és meglátta a két vadócot, akik a fák közül őt bámulták. Köszönésképpen integetésre emelte a kezét, és Melissa már vissza akart inteni, de Ryan megragadta a karját, és elrángatta.

Valami hangot hallott a közelben. Melissa felnézett, és Daphne állt az ajtóban, kávéval és muffinnal a kezében. Döbbenten bámulta Patricket, zöld szeme megtelt könnyel. Az edzőruháját lecserélte, most egy gyönyörű, cseresznyepiros selyemfelsőt viselt háremnadrággal.

– Nem bírtam otthon ülni – szólalt meg. – Csak az járt a fejemben, hogy te itt vagy, teljesen egyedül. – Odalépett Melissához, és gyorsan megölelte. Melissa orrát megtöltötte parfümje pézsmaillata. – Tudom, hogy valószínűleg nem bírsz enni – mondta, miközben Melissa kezébe nyomta a kávét és a muffint –, de nem jöhettem üres kézzel.

– Köszi, angyal vagy! – Melissa belekortyolt a kávéba, s megörült, hogy végre mást is ízlelhet, mint a lenti kávéautomatából származó gyenge löttyöt.

Daphne megszorította Melissa vállát, majd megkerülte az ágyat, és szomorú sóhajjal leült a Patrick másik oldalán lévő székre. A feje fölött világító neonlámpa fényében Melissa látta, hogy barátnője vonzó arca nyúzott és sápadt.

– Van bármilyen ötlet, hogy ki tette ezt vele? – érdeklődött Daphne.

Melissa a fejét rázta.

– Ryan el sem akarta hinni, amikor mondtam neki.

Melissa eltűnődött, hogy régi barátja vajon mit gondol az egész helyzetről. Ryan sosem szabadult meg a Patrick iránt érzett ellenszenvtől. Udvariasan viselkedtek egymással; muszáj is volt, hiszen Melissa és Daphne, Ryan exe olyan jól kijöttek, aztán meg Lewis és Daphne lánya, Maddy elkezdtek járni egymással. De ennél tovább nem jutottak: esély sem volt bajtársias barátság kialakulására. Mindezek ellenére Ryan sosem kívánt volna ilyesmit Patricknek.

– Hogy vannak a gyerekek? – kérdezte Daphne.

– Sokkot kaptak. – Melissa az otthon ücsörgő gyerekeire gondolt. Alig várta, hogy hazamehessen, és kiszedje belőlük az igazságot. Tudtak valamit, többet tudtak, mint amit elmondtak neki!

Daphne tekintete a Patrick fejét borító kötésre vándorolt.

– Hihetetlen, hogy Forest Grove-ban ilyesmi megtörténhet! Tudom, egyfolytában piszkálódok, de tény, hogy ez a világon a legbiztonságosabb hely, amit csak ismerek.

– Tudom, én sem bírom felfogni – Melissa hangja elcsuklott.

– Ó, édesem! – Daphne előrehajolt, és megfogta Melissa kezét. – Úgy sajnálom, hogy ilyesmin kell keresztülmenned!