Neven Ušumović

A CSALOGÁNY NYELVE

Elbeszélések

© Neven Ušumović, 2022
© Ladányi István, 2022
© Sándor Laura, 2022
© Forum, 2022

traN(S)zakció

Sorozatszerkesztő Rajsli Emese.

Fordította Ladányi István.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Neven Ušumović: Makovo zrno, Profil, Zagreb, 2009.

Neven Ušumović: Rajske ptice, Profil, Zagreb, 2012.

Sándor Laura illusztrációival.

Bácskai rizs

…olyan volt, mintha két élete,

sok élete lenne, egészen olyan.

Majtényi Mihály: Élő víz, 1951

…izgledalo je kao da ima dva života,

sasvim kao da ima više života.

Mihalj Majtenji: Živa voda (fordította Sava Babić)

A sötétségből, amikor már az utolsó reményt is elveszítettem, hogy megmenekülhessek ebből a sártengerből, égett szagot hozott a fagyos légáramlat, emberi otthon mámorító füstjét. Egyszerre mindenfelől szúnyograjok lebegő függönyének foszlányai libbentek elő: megemelkedtek, majd aláereszkedtek, kitágultak, majd összementek; mindez elmondhatatlan, fejfájdító zúgás közepette. Ugyanilyen hirtelen, mintha az északi szél söpörte volna el őket, eltűntek kelet felé, ahonnan egyre fakóbb, szürke árnyalatokban emelkedett a nap. Ezek az átkozott rovarok nyilván még soha nem találkoztak beparfümözött férfival, olyasféle kocsissal, mint amilyen én vagyok. Még egy bizonyíték, hogy ne dőljünk be a reklámoknak, legyen szó akár Calvin Kleinről: még hogy édes és vadító illatú bőr… „Pfuj!”, mondják erre a szúnyogok, „valódi vért akarunk!”

A két agyonmart kancám végre megpihenhet; már rég magunk mögött hagytuk a faluvégi házak maradékát, és mélyen bent jártunk a verbászi határban. Újra és újra elvesztettem az eszméletem: hányszor ébredtem arra az ájulásomból, hogy áll a kocsim, meg sem mozdulnak a sárban a lovaim a Bácskai-Nagy-csatorna vagy valamelyik dögvészes leágazása mellett. Éjszakák és nappalok múltak el felettünk, és én csak rángattam a gyeplőt a levegőben, meghúztam, elengedtem anélkül, hogy bármit éreztem volna abból, hogy valós lények, vagyis a két kancám zabláját fogom velük. Aztán elernyedtek a karjaim, és elveszítettem az eszméletemet.

Legalább a legényem ne maradt volna el mellőlem, aki minden szolgámat kiváltotta: gondoskodott a kancákról és a batárról, vadászott és főzött, kitisztította az öltözékemet, megvetette az ágyunkat… Hogy is hívták? Feri? Vagy talán Tivadar? Insopportabile! [1] Borzasztó, hogy minden kihullik az emlékezetemből! Csak a kivégzésének az emléke áll itt a szemem előtt – ahogy a vérszomjas rabok ütötték a koponyáját, tépték a ruháját, de ő nem adta fel, fogta a gyeplőt az utolsó leheletéig, a kancák önkívületben rohantak, aztán belesüppedtek a mocsárba, hisztérikusan próbálva lerázni a vérszívókat a batárról. A legényem nélkül védtelen vagyok, come un bambino.[2] Könnyű préda.

De végre fölsejlettek előttünk Kiss szenttamási kúriájának körvonalai. Josephus Kiss, császári beamter és vízmérő: hidraulis districtualis! Ha ő nem lett volna, akkor csak vad, bűzlő mocsár állna itt, így viszont minden csupasz síksági sárrá változott, amelynek se vége, se hossza, keresztül-kasul szabdalva iszapos árkokkal és kapillárisokkal. Nahát. Becsatornáztuk a bűzt.

Szénapajták és istállók, magas, sötét épületek köröskörül. Boltozatok, árkádok és ívek maradványai keltették életre ezt a régen elhagyott és magába roskadt épületet, amely most, a kedvemért kiemelkedett a szenttamási mocsárból. A kancák patájának csattogása visszhangzott az udvari makadámon, és nem lehetett belőle nem kihallani az életörömöt. A hűséges állatok végre kiránthatták patáikat az élő mocsárból, és táncolhattak a kővel borított világon. Az én örömöm még az övékét is túlszárnyalta, amikor a távolból fölismertem Selmecit, Kiss kulcsárját, titoknokját, a magának való bácskai bölcset, jégvágót. És mindezt nem zavarodottságomban, senza ordine[3] mondom: íme, most is egy jégbe fagyott harcsa néz rám homályos és üveges szemekkel a taligáról, amit maga előtt tol. Meglehet vagy nyolc kiló. Hányszor mesélt a legényem Kissnek erről a jégverméről a lefagyasztott halakkal, amelyeket az Isten tudja, mikor fogtak ki a Tiszából. És tudvalévő – hallom a hangját, mintha most is itt lélegezne mellettem –, ha Selmeci csőre töltött harcsafejjel fogad, akkor szívesen látott vendég vagy, kerül hús bőven, folyik a vér.

*

Amikor végre magamhoz tértem a kábulatból, úgy éreztem, hogy Selmeci tátott szája el fog nyelni, minden erejét megfeszítve, némán tátogott. Aztán egyszerre csak meghallottam a kiáltását is: „Türr uraság, uram!” Válaszolni akartam: „Nyugodj meg, Selmeci, nem vagyok én a te urad…”, amikor megpillantottam mögötte, száz méternyire lehettek, egy egész sereg rabot, tépett rongyokban, sőt tépett hússal, sántán, betört fejjel, piros hólyagoktól eltorzult arccal – mintha így egészben, félig megrágva okádta volna ki őket bensőjéből valami hatalmas bácskai mocsári szörny. A legborzasztóbb mind közül egy sötét bőrű, behemót ember volt, aki fogaival tépett és marcangolt valamit, amely leginkább egy disznófejre hasonlított. A disznócsontok csonkjaival mutogatott felém. „Selmeci, meneküljünk!”, kiáltottam most már én is. „Hát ezt mondom én is az Uraságnak már egy jó ideje”, morogta Selmeci, „de az Uraság sóbálvánnyá változott, és nem mozdult egy tapodtat sem!” Selmeci egy pincelejárat felé vonszolt, úgy éreztem, elesek, de ölbe vett, és úgy vitt, mint egy csecsemőt! Mély, föld alatti sötétségbe merültünk. Füstölt hús illata csapta meg az orrom. Körülöttünk mindenfelől ütések hangja visszhangzott. „Ide nem tudnak betörni, bármennyire is éhesek”, mondta lihegve Selmeci, „lenyugtattam őket azzal a disznóhússal, de ez csak rövid ideig hatott, egyre csak nő az éhségük, idehúzta őket az Uraság úri szaga.” Nem sokat értettem a szavaiból, tulajdonképpen semmit sem értettem abból, ami körülöttem történik, csak ődöngtem egyik önkívületből a másikba. És puff.

*

Kitisztult a fejem a halászlé csípős, magával ragadó illatától. Selmeci sürgött a tűzhely, egy nagyméretű fekete üst körül, amelyben zsíros, vörös lé bugyborékolt. „Ó, Selmeci”, mondtam ásítva, „te milyen szorgalmas vagy, én meg nem érzek semmi éhséget, csak az illatokkal táplálkozom.” „Igen, az Uraságot is, akárcsak az én uramat, a Kiss uraságot”, kezdte alázatosan Selmeci, „más fából faragták, mint bennünket meg ezt a megvadult kubikoscsürhét, akik kint várnak ránk, és lassan fölemésztik az élet minden nyomát itt. Az Uraságéknak nincs szükségük vérre.” „Igen, már úgyis rég halottak vagyunk mindannyian”, mondtam, „nem értem, miért ez a düh, ez a veszettség.” Selmeci hallgatott, de éreztem, hogy keresi a szavakat. Finom ember ez a Selmeci, tökéletes szolga, uomo d’ordine.[4] „Eh, amikor a csatornákat ásták, a töltéseket talicskázták… Hagyták őket éhezni, uram, ottfelejtették őket a sárgödrökben, úgy pusztultak el, mint a nyüves macskák, a kivert kutyák… Nehéz ezt elfelejteni, uram.” „Selmeci, drága Selmeci”, mondtam fáradtan, „de hát mi közöm van nekem ehhez?!” „De hát az Uraság és a méltóságos Kiss uraság… Az Uraságok találták ki ezt az egészet, az Uraságok hozták ide a császári inzselléreket, a tőkét a világ minden részéből… Tudja az Uraság, hogy honnan hurcolták ide a Kiss uraságnak a rabokat erre a kizsigerelő munkára? Temesvárról, Péterváradról, Eszékről, Károlyvárosból, Komáromból, Szegedről, hát még ha eszembe jutnak azok az alattomos erdélyi rebellis parasztok, kiver a hideg veríték! Az Uraság részére meg azután, az Uraság részére egész bánáti szerb falvak ástak itt a legnagyobb szegénységben, teljes családok, a gyerekek itt haltak meg betegségekben és az éhségtől, nemsokára követték őket boldogtalanságukban az anyák, aztán meg az apák is, belepusztulva a kimerültségbe meg az értelmetlenségbe.” „Selmeci, Selmeci, én erre csak úgy emlékszem, mintha valami ködön át látnám, akárcsak az összes többit… Hát nem támadtak meg bennünket ezek a te ragadozóid… Mi történik itt… Miért keveredtünk itt össze valamennyien… A városokban furcsa szerkezetekkel találkozom, hihetetlen parfümökkel, olyan ruhákat szedek elő a poros szekrényekből – amilyenekre életemben gondolni se tudtam… Furcsa, ormótlan gépek állnak a városok utcáin…” Selmecit lefoglalták a halfejek, külön, arannyal szegélyezett ovális porcelántálba szedte ki őket, megint megláttam a harcsafejet, amely királyi főként emelkedett ki az apróbb pontyok és csukák fejei közül. A harcsa bajsza ráfeküdt az edény szélére, és lelógott az asztallapra. Szálai olyan vastagok voltak, mint a kövérre hízott giliszták. „Tudja”, folytatta végre Selmeci, mutatóujjával eligazítva a bajusz szálait, „ezek az ájulások, ezeken nem lehet segíteni, az Uraság nem iszik vért, nem zabál kutya- meg disznóagyat, mint a kubikosai… Az alacsony vérnyomás előbb vagy utóbb végképp ledönti a lábáról az Uraságot.”

*

Selmeci fáklyájának fénye ébresztett. Úgy tűnt, még mindig a szenttamási kúria föld alatti labirintusaiban voltunk.

A kinti hangok elcsendesültek, csak Selmeci sustorgása hallatszott az egyik zugból. „Selmeci… Jó reggelt… Mit csinálsz ott?” Selmeci hirtelen megfordult, és folyamatos hajlongások közepette nyökögte és dadogta: „Bocsásson meg az Uraság, bátorkodtam átvinni az Uraságot a vánkosra… Az Uraságot és az Uraság dolgait… mindezt a sok drágaságot… és most… ha megengedi az Uraság… nem reggel van… két-három nap elmúlt… épp most ment le a nap…” Ekkor fogtam fel, hogy Selmeci időközben behordta a csomagjaimat, az összes zsákmányomat. „Hol szedte össze ezt mind az Uraság… Életemben nem láttam ilyen öltönyöket!” „Nem én találom meg őket, hanem ők engem! Más se maradt már nekem, nézd csak, hogy hámlik a bőr az orromról, nézd ezeket a nyavalyás piros hólyagokat, a foszladozó kezemet, nézd, még a lábam is tele van ezekkel a bőrfoszlányokkal! Egy-egy jól szabott zakó, finom parfüm vagy krém az egyetlen vigaszom.” Selmeci a kezébe vette az egyik mélykék, aranyozott gombokkal díszített blézeremet: „És ilyen holmikat talál a városokban?” Úgy látszik, Selmeci – annak ellenére, hogy sok mindennel tisztában van ezzel a legújabb alászállásunkkal kapcsolatban, mert nemcsak hogy nem veszíti el az eszméletét, hanem nyilvánvalóan nem is alszik – egyáltalán nem mozdult ki időközben a kúriáról. Honnan gyűjtötte be akkor mindezt a bölcsességet? Vagy ő talán meg sem halt?

Csorogni kezdett a nyálam, amikor átvettem a blézert Selmecitől, és újfent megéreztem a tapintását, ugyanúgy, mint amikor először rátaláltam abban a furcsán eltorzított nevű városban – „Crvenka!” – mondja Selmeci –, egy többemeletes házban, a legfelső emeleten rábukkantam egy szekrényre, tele könnyű, elegáns ruhadarabokkal. A falakon is, az egész lakásban csupa finom holmi, festmények, velencei, firenzei, római emlék, sőt még az én Nápolyom is köztük volt! Az emlékeimből fölmerült egy kép, ahogy díszlépésben masírozok a város utcáin, kidüllesztett mellel, mintha én lennék a polgármester, che bellezza…[5] Csodálatos dolgok voltak abban a szekrényben, nem győztem őket begyömöszölni a zsákba. „Samt pantalló, valódi bársony, nézd csak, Selmeci!” Odanyújtottam neki egy pirosas barnát. „Aztán ez a sok gomb, tengerészblézerek, sportos zakók, vállbojtok kecskebőr szalagokkal, szagold csak meg!” „Jól megy az Uraság kecskeszakállához!”, nevette el magát végre Selmeci.

Én izgatottan turkáltam tovább a ruhák között, folyton valami újabb dologra csodálkoztam rá, mintha először látnám. „Nézd csak, Selmeci, klasszikus szabású flanelnadrág, puha, elegánsan rakott ráncokkal… halszálkamintás tweedzakó…” „Hm”, mormolta Selmeci, akinek hozzám hasonlóan jókedve lett, „jobban kedvemre való lenne a halhús, mint a szálkák!” Nevettünk, és én felszabadultan, nyugodtan álomba merültem…

*

Ahogy magamhoz tértem, megpróbáltam élesíteni a látásomat, hogy lássam Selmecit, aki az ágy szélén ülve városneveket sorolt: „…Újvidékből Novi Sad lett, Szabadkából Subotica, Zomborból Sombor, Szenttamásból Srbobran – szörnyű, képzelje csak el Uraságod! – A Ferenc-csatorna most Veliki Bački Kanal[6], Uraságod Ferenc József Öntöző és Hajózó Csatornája pedig egyszerűen Mali Kanal[7], így hívják, még azt se teszik mellé, hogy »bački!«” „Nyugodj meg, Selmeci, badarságokat beszélsz itt dühödben!” Most viszont bennem ötlött fel valami, és jóformán felüvöltöttem a hirtelen rám törő tisztánlátástól: „Miért keresem én Kisst, Selmeci? Segítened kell, valamiért keresem Kisst, miért keresem, és miért nem jelent már meg, miért nem áll szóba velem?” Minden egyszerre villant be egy rövid időre, mintha először tértem volna magamhoz – támadtam volna föl halottaimból, ahogy azt mondani szokás –, ismét teljesen világosan láttam: azért vagyok életben, hogy visszaadjam az életüket azoknak, akiknek valóban élniük kellene, nincs ebben semmi bölcsesség, háromszor élni egy mondatban. Minden lépésemmel más időben találtam magam, semmit sem értettem, csak két név forgott a fejemben állandóan: Kiss József, akinek a munkáját jól ismertem, az övé a Nagy-csatorna, amelyet én még az életem folyamán csupán rendbe hoztam és meghosszabbítottam, és Nikola Mirkov – akiről viszont nem tudtam semmit. És elindultam megkeresni Kisst.

Kubikosok, rabok, vérszomjas csavargók, menekültek, telepesek – mindegyik ájulás és felébredés egyre kétségbeesettebbé, ostobábbá és szerencsétlenebbé tett, hámlott a bőröm, kipukkadtak a tenyeremen a hólyagok, csorgott az undorító genny az ujjaim között, miközben a hasamon, a hátamon duzzanatok és kibírhatatlan viszketegség terjedt – Kiss, szükségem van erre a Kissre! Nekem most ő kell, szarok az összes többire!!!

*

Selmeci sajnálkozva bocsátott utamra kora reggel. A két kancám gyűlölettel nézett, hagyj bennünket békén, meg akarunk halni, engedj el bennünket! Drága lovaim, meg kell találnunk Kisst; Kisstől gyógyírt kapunk minden bajunkra.

Selmeci mindent elmagyarázott. Kisst a sírjánál kell keresnem, a csatorna partján, Verbász mellett. Vagy a közelében, az obeliszk környékén, amelyet az ő emlékére emeltek a verbászi zsilip fölötti dombon. „Tudja, Uraságod”, mondta Selmeci meghatódva, könnyekkel a szemében, „az az emlékmű már teljesen tönkrement, mígnem Kiss hatodfokú leszármazottja, Kiss Mihály német mérnök kitett magáért, és felújíttatta. A mészkő tömböt 1985-ben állították helyre az én uram tiszteletére.” Hazamegyek tehát innen, ahogy Selmeci hívja, Srbo-bran-ból, haza Zomborba, végig a csatorna mellett, mondtam magamban. „Kissnek ez az egyetlen vigasza, ez a fehéren világító kő, ez a dicsősége, hiszen mindnyájan elrohadtunk már, nemde? Mindannyiunkat elsöpör hamarosan egy újabb dögvészes szél, de a fehér kő megmarad.”

Elbúcsúztam Selmecitől. Vagyis hosszan búcsúzkodtunk, sokáig, nagyon sokáig szorongattuk egymás kezét, mígnem teljesen magamhoz tértem. Ráhagytam az összes szantál alapú Bang Bang parfümömet (egy verbászi bankban találtam), Sisley Ikarját, sőt Calvin Klein Shockját is (női változat – egy kúlai irodában bukkantam rá) – őszintén szólva a parfümimádata még az enyémnél is erősebb volt… Nem engedett az ölelése.

*

Egy hatalmas mocsár szélén találtam magam. Ez az ébredés a Kiss előtti időkbe röpített, a mindannyiunkat megelőző időkbe. Egy emelkedő tetején álltam, a végeláthatatlan ingovány szélén. A láp átjárhatatlan volt, elképzeltem, ahogy az aprócska nap, ez a vörös bohóc nádcsomóról nádcsomóra ugrál. A távolban nádasok és füzek zárták le a horizontot. A nap, a valódi óriás nap minden irányból felhangzó zengéssel, lustán emelkedett ki a legnagyobb mélységből. Köröskörül csörgedeztek a megduzzadt vízerek, közöttük pedig, mint a csend merőlegesen agyagba szúrt jelei, vörösesbarna gémek ágaskodtak. Vadkacsaraj közeledett hatalmas szárnycsattogással. Egy náddal benőtt tóra szálltak le, amelyet, a röptüket követve, csak most vettem észre. Amikor minden elcsöndesedett, és teljes fényével felragyogott a nap, súlyos, ezüstös fényű darvak jelentek meg a magasban. Fölbukkanásuk azt jelezte, hogy kimerültek az idegeim. Közvetlenül a tagjaimban, az ízületeimben éreztem minden mozdulatukat, billegő súlyukat… és elvesztettem az eszméletem.

*

Egy eszeveszett hajsza kellős közepén riadtam föl. A batárom annyira sebesen száguldott, amennyire csak az álmokban lehet. Annak a szutykos alaknak a vicsorgása, aki korbáccsal hajtotta a lovaimat, és az arcomba nevetett, ennek az ellenkezőjét közölte: Türr István, az Isten verjen meg, ébredj már fel! Fölriadtam, felpattantam, és majdnem alázuhantam. Rázkódtunk – mit rázkódtunk! –, pattogtunk és csúszkáltunk a sáros szántásokon, és újdonsült, megvadult kocsisom nem is a lovakat ütlegelte, hanem a cimboráit, akik a lovak hátáról és nyakáról tépték a húst. Megfordultam, mögöttünk is rongyosok tömege rohant, vérfagyasztóan üvöltözve; csorgó nyálú tanyasi kutyák verődtek a lábukhoz, ugattak és belemélyesztették agyaraikat a szerencsétlenek lábikráiba. A vadállattá lett emberek pedig fölkapták őket a levegőbe, fogukkal tépték föl a hasukat, és kicsavarták a nyakukat: a kutyák halálhörgése összekeveredett a többiek vad ugatásával. És ez az egész tömeg rohant utánunk, vagy a lovak után, mindegy is. Gépiesen beledöftem az esernyőm hegyét ördögi kocsisomba, és lelöktem az ülésről. Bosszúért üvöltöttem, és fejbe dobtam az esernyővel az egyik lovast. Fölkaptam a lábam mellett heverő, rövid csövű puskámat, és kapásból leterítettem a másik vágtázót, kilyukasztottam a koponyáját. Ez elég volt ahhoz, hogy egyedül mehessek tovább, a vadállatok mögöttem áldozataim agyával csillapították étvágyukat. Röhögtem és üvöltöttem a megkönnyebbüléstől és a rettenettől, olyan erősek voltak, és mégis annyira sérülékenyek és törékenyek, mint a szalmabábuk.

Hirtelen belém mart, hogy mennyire hiányzik Selmeci. Figyelmessége annyira gyengéd volt. Magányomban megeredtek a könnyeim. Kihullott a kezemből a gyeplő, pedig éreztem, hogy ezúttal nem fogok elájulni. Teljesen magamhoz tértem. A kancák egy bűzölgő kanális szélén állapodtak meg, amelyben már alig folyt a víz. Magas, vénséges vén jegenyék sora vette számba az egyenesen futó árok mérföldjeit. Gyalog indultam el, jegenyétől jegenyéig.

Csak megtaláljam már Kisst, vagy legalább ezt a Mirkovot. Ki kell valahogy keverednünk ebből a lápból.

Gázoltam a sárban, mindenféle gondolat és elképzelés nélkül, csak a csatorna útját követtem. Egyszerre undorító röfögést hallottam, és ugyanazt a bűzt, amit már a szenttamási kúrián is: halmaradványok szaga terjengett. Igaz, hogy a röfögés és üldözőim hangja nemigen különbözött, mégis

tudtam, hogy nem ők vannak itt. Hamarosan feltűntek előttem, öt disznó csámcsogott egy ezüstösen csillogó halom tetején, ahol az engem idevezető kanális egy szélesebb csatornába torkollott. Közelebb érve láttam, hogy a disznók döglött haltetemeket turkálnak és marcangolnak; a halak pikkelyei beborították a pofájukat és a fejüket; a legkisebbet közülük teljes egészében pikkelyek fedték. „Ki fogja megenni ezeket a disznókat?”, volt az első gondolatom. „És mi lesz, ha a disznók esznek meg téged?”, kérdezte egy nálam sokkal okosabb belső hang. Sarkon fordultam, és visszatértem a kancáimhoz.

Megint sírtam. Rívó, picsogó, katonának nem való, rívó, picsogó, bába seggibe való. Miért nem tartozom én is a rongyosok közé? És ha mégis közülük való vagyok? Mi a szerepem? Miért van az, hogy nekem nem a vér, hanem a gyöngédség és a bársonyos érintés hiányzik leginkább? Megkívántam az asszonyi hangot, szépséget, gondoskodást, az asszonyi ölelést. Nyerítést hallottam, és aggódva futottam a lovaim felé. Szerencsére egyedül voltak, úgy látszik, megérezték a szagomat, és örültek a visszajövetelemnek. Vértől iszamosak voltak, összeharapdálták őket, én meg feléjük se néztem. A csatorna mellett egy területen magasabb volt a fű, odahajtottam a kocsival ebbe a sűrűbe. Téptem a nedves füvet, azzal törölgettem a nyakukról a vért, és átöleltem őket. Meleg pára áramlott a szájukból, és kitágította az orrlyukaimat. Halkan fölnyerítettem; a saját lelkem meg az övék örömére.

*

A metsző szél kiszárította a sarat, a bőrt, a sebeket. Egy ligetben állítottam meg a batárt. Már távolról kinéztem magamnak ezt az erdőcskét, és alig vártam, hogy beérjek a fák közé. Nem voltam biztos benne, hogy a tudat melyik szintjén vagyok, úgy éreztem, haladunk, a kancák és én, de a táj egyáltalán nem változott körülöttünk. A vicsorgó nap elárasztotta fénnyel a síkságot; az égboltozat látványosan kitágult felettünk; a horizont átszivárgott a végtelenbe; a nap sugarai, mint üvegharangon, ömlöttek szét az égen. Ahelyett, hogy élveztem volna a mozgás szabadságát, csapdában éreztem magam; reszkettem a fagyos széltől és a félelemtől.

Végre megpillantottam az olajgyár kéményét, amire Selmeci hívta fel a figyelmemet. Rábukkantam a stadionra is, ahol birkák legeltek. Páni félelem kergette szét őket láttomra; való igaz, egész testemben éreztem, hogyan ragad magával a húsuk illata. Nem tudhatták, hogy én a szaggal is jóllakom! A stadionnál visszafordultam, és hamarosan elértem a gátat és a zsilipet. Selmeci kiválóan ismert mindent, és pontosan útba igazított: átmentem a csatorna túlsó oldalára, és a szántóföldek mellett megközelítettem Kiss obeliszkjét. Egy pillantást vetettem a csatornára, döglött halak, műanyag palackok és békalencsébe ragadt nejlonzacskók úsztak a vízen. Olyan iszonyatosan bűzlött, mintha legalábbis egy kocsiderék záptojás borult volna bele.

Nem tudom, hogy értem el az obeliszket, időnként elvesztettem a fonalat. Valószínűleg kiesett néhány óra, mire arra ébredtem, hogy valami bökdösi az oldalamat. Fenyőágak himbálóztak fölöttem, a szagok alapján úgy éreztem, mintha végre meghaltam volna. Aztán egy barázdált arc hajolt fölém, amelybe szél borzolta hajtincsek lógtak: egy fényesen villogó cipő finoman nyomogatta a bordáimat. Felegyenesedtem, és levertem magamról a port: „Kiss úrhoz van szerencsém, ha nem tévedek?!”, mondtam sértődötten a kabátomat összekenő cipő miatt. „Ön pedig, feltételezem, nem Mirkov úr, hanem Türr úr?!”, válaszolt némi csalódottsággal a hangjában. „Úgy van.” Szótlanul néztük egymást. Aztán Kiss hirtelen sarkon fordult, és gyors léptekkel eltűnt a legközelebbi birtok irányában. Valóban hórihorgas volt, a mozdulatai pedig elutasítóak. Dühösen faképnél hagyott! Én pedig megint megroggyantam. Puff.

*

Felébredtem, megrázkódtam – és így tovább –, eszeveszett sebességgel száguldottunk! Mellettem ott vicsorgott szőröstül-bőröstül Kiss József, és egy szörnyű korbáccsal csapkodott maga körül. Hatlovas kocsiban ültem, és úgy rohantunk a szántásokon, mintha jégen siklanánk. Újdonsült, tar kocsisom üvöltött a dühtől és a mámortól. Megfordultam, mögöttünk tehetetlenül futott a rongyosok serege, a hangjuk már gyengült a távolban, és csak a lovak patájának dobogása hallatszott. „Hová, merre, ember?!”, kiáltottam zaklatottan. „Én magának nem ember vagyok, megvan nekem a saját nevem és rangom”, felelt Kiss végtelen nyugalommal, és továbbra is az ürességre meredt maga előtt. „Méltóságos uram, hová visz?” „Cservenka felé, Kis-Sztapárra; vagy ha egészen pontosan szeretné tudni, a Pannónia-szoborhoz és a régi malomhoz.” Cservenka említésére földerültem – aztán rögtön elszomorodtam: az összes csomagom, a drága öltönyeim mind az erdőben maradtak! „De Kiss úr, ezt nem teheti velem, minden holmim Verbásznál maradt, a csatorna partján.” „Mit akar velük?”, felelte megvetően. „Ön semmivel sem kevésbé halott, mint én.” Elhallgattam.