részlet

© 2022 Romsics Ignác
© 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítófotó © Prohászka Imre
Borítóterv © Czeizel Balázs
A névmutatót Paksa Rudolf állította össze

Első előzék: A második katonai felmérés térképe
(részlet, 59. XXXII–XXXIII.).
A HM Hadtörténeti Intézet és Múzeum engedélyével

ISBN 978 963 479 962 7

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Nagy Zsejke
Olvasószerkesztő Török Mária
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Ablonczy Balázsnak, Antal Róbert Istvánnak, Bereczky Ágnesnek, ifj. Bertényi Ivánnak, Both Noéminek, Bödők Gergelynek, Fodor Jánosnak, Főcze Jánosnak, Gali Máténak, Gyurgyák Jánosnak, Kim Jiyoungnak, L. Balogh Béninek, Olosz Leventének, Paksa Rudolfnak, Papp Istvánnak, Püski Leventének, Szabó Viktornak, Turbucz Dávidnak, Ungváry Krisztiánnak, Zeidler Miklósnak és Romsics Gergelynek ajánlom

Tartalom

I. A kalocsai szállások és lakóik

II. Gyermekkorom Alsómégyen, 1951–1965

III. A kalocsai gimnazista, 1965–1969

IV. A kalocsai páncélosezred antikatonája, 1969–1970

V. A szegedi főiskolás, 1970–1973

VI. A kecskeméti levéltáros, 1973–1977

VII. Az MTA történettudományi intézetének munkatársa, 1977–1985

Névmutató

Jegyzetek

I. A kalocsai szállások és lakóik

1951. március 30-án születtem Alsómégyen. Szülőfalum, amelynek etimológiája bizonytalan,1 egyike a Kalocsától keletre és délkeletre fekvő kisebb-nagyobb falvaknak, az úgynevezett szállásoknak. Ezek a helységek a Kalocsától északra és délre, közvetlenül a Duna mentén fekvő községekkel együtt a Kalocsai Sárközként ismert, a tenger szintjéből 95–100 méterrel kiemelkedő kistáj települései közé tartoznak. A vidéket nyugaton a Duna, illetve annak jobb partján a Szekszárdtól Dunaföldvárig húzódó dombvidék, északon a kissé emelkedettebb solti síkság, keleten és délen pedig a Kiskunság és a Bácska tartozékát képező Homokhátság 110–140 méter magas homokos fennsíkjai és buckái határolják. A Duna-balparti mélyföld és a magasabb Homokhátság között egy-két kilométer szélességben és mintegy 50 kilométer hosszan – Akasztótól déli irányba, Kiskőrös, Kecel, Császártöltés és Hajós felé haladva – tőzeges, mocsaras, lápos földsáv húzódik. Ez a legfőbb bizonyítéka annak, hogy sok ezer évvel ezelőtt a Duna Pest és Baja között nem (vagy nemcsak) a mai medrében, hanem attól 15–25 kilométerrel keletebbre folyt. Ez a valamikori Ó-Dunaág Soroksár környékén eredt, és a mai Duna–Tisza közét mintegy kettészelve Baja fölött érte el mostani medrét. A rómaiak idejében mindenesetre már a mai helyén hömpölygött a folyó, amit a jobb parton kiépített limes és hadiút maradványai is bizonyítanak. Azt a maga mögött hagyott több kilométer széles mocsaras területet, amely egészen a 20. századig meghatározta a táj arculatát, a 18. századi térképeken Őrjegként vagy Vörös Mocsárként jelölik. Kalocsa és vidéke tehát földtani szempontból egy régi, az Ó-Duna vájta medence részének tekinthető. A települések – így Alsómégy is – szigetekként emelkednek ki az egykor mocsaras, lápos, alacsonyabb területekből.

A kalocsai szállások – napjainkban

A Dunamellék népe egyszerre szerette és félte a nagy folyót. Szerette, mert halállománya sokszor mentette meg az éhhaláltól, és félte, mert évente legalább kétszer – a tavaszi olvadások és a nyári esőzések idején – kilépett medréből. Előfordult azonban, hogy a télen képződött jégtorlaszok miatt is új utat keresett magának. 1853-ban Solttól Bajáig szinte az egész Sárköz tengerré vált. Ekkor csaknem 300 ezer kataszteri hold került víz alá, néhány év múlva, 1862-ben pedig 108 ezer. Ez utóbbi jeges ár volt, amely csak Kalocsán 600 házat döntött romba. Mindaddig, amíg a lakosság elsődleges megélhetési forrása az állattenyésztés volt, ezek a pusztítások nem veszélyeztették az élet folytathatóságát. A 18. századtól rohamosan szaporodó népesség önfenntartásához azonban egyre több szántóföldre volt szükség, ami – a hajózás és így a vízi áruszállítás nehézkessége mellett – a 19. század közepére megérlelte a Duna mederszabályozásának, az árvízvédelemnek és a belvizek elvezetésének a gondolatát. Beszédes József reformkori tervei alapján megkezdődött a folyó kanyarulatainak az átvágása, a megfelelő mederméretek kialakítása, a gátak építése és egy olyan csatornahálózat kialakítása, amely a belvizek levezetése révén érdemben növelte a megművelhető földterület nagyságát, és megfelelő zsilipeléssel ugyanakkor a Duna kiöntésének veszélyét is csökkentette. A vízelvezető kanálisok közül legnagyobb jelentősége a Dunavölgyi-főcsatornának volt, amelynek az építése 1912-ben kezdődött Bajánál, és az akkor még több kilométer széles mocsaras földsávot hosszában kettészelve 1929-re jutott el Dabasig, a Duna melléki mélyföld legészakibb pontjáig.2 Ennek költségeit részben az állami költségvetésből, részben a helyi lakosság külön adójából fedezték. A hivatalosan vízszabályozási járuléknak nevezett adó mértéke a lakosok vagyoni helyzetétől függött. A szegények, mint például apai és anyai nagyapám, mindössze évi 8–10 pengőt fizettek, a gazdagabbak azonban akár 150–200 pengőt is.3

A tervezett, de soha el nem készült kelet–nyugati irányú Duna–Tisza-csatorna kijelölt nyomvonalát követve a Dunavölgyi-főcsatornát 1948-ban becsatlakoztatták a soroksári Duna-ágba. A főcsatornához, amelynek a hossza ma 132 kilométer, szélessége 20–25 méter, mélysége pedig 1–3 méter, együttesen csaknem 1500 kilométer hosszú mellékcsatornák kapcsolódnak. Az, hogy a valamikori Őrjeg a 20. század közepére 1–2 kilométer szélességűvé zsugorodott, s a korábbi árterek és belvizek helyén szántóföldek, rétek és legelők alakultak ki, a Duna szabályozása mellett döntően ennek a csatornarendszernek köszönhető. Az ár- és belvízmentesítés ugyanakkor negatív következménnyel is járt: elegendő talajvíz hiányában itt-ott szikesedés kezdődött. A Dunavölgyi-főcsatornának a környékbeliek körében ezért van egy másik neve is: Átokcsatorna. A többség azonban sem így, sem úgy nem hívja, hanem a medret vájó markológép német neve (Bagger) után Bágernek nevezi.4

Természeti adottságainak – a vizeknek és a vizek által védett szigeteknek és magaslatoknak – köszönhetően a kalocsai Sárköz és ezen belül az Alsó- és Felsőszállások vidéke évezredek óta lakott terület volt. Az előkerült újkőkori kerámiák, valamint réz-, bronz- és vaseszközök több ezer éves kultúrák jelenlétére utalnak. A mai Alsómégy területéről például újkőkori, valamint bronz- és vaskori, illetve a keltákhoz, majd a szarmatákhoz köthető leletek egyaránt előkerültek. Egy Alsómégytől 5 kilométerrel északnyugatra fekvő magaslaton, a 106 méter magas halomi dombon pedig az 1930-as évek második felében Fettich Nándor és László Gyula avar kori temetőt fedezett fel. A feltárt sírok alapján valószínűsíthető, hogy mintegy 50–70 fős közösség élt itt négy-öt generáción át, a 7. század végétől a 9. század elejéig. Ugyanitt bukkantak rá 1950–1951-ben arra a honfoglalás kori fegyveres lovassírra, amelynek egyik mellékletén 11 rovásjel fedezhető fel. A szakértők szerint ezek a jelek részben a kelet-európai török törzsszövetségekhez tartozó népek által használt rovásírás, részben az Ázsiából ismert keleti türk ábécék jeleivel mutatnak rokonságot.5 A magaslat jelentőségére utal, hogy azon – valószínűleg már Szent István idején – királyi udvarház (curtis) is létesült, melyet 1061-ben I. Béla a szekszárdi apátságnak adományozott.

Árpád-kori telepekre utaló emlékeket egyébként nemcsak itt, hanem más szállásokon, így például Alsómégyen és a hozzá közeli Csertőn (Chertu), Homokmégyen (Homokmegh), Hillyén és persze az ország második érseki székhelyén, a régió központjában, Kalocsán is feltártak. A legjelentősebb leletekre a mai Alsómégytől 1,5 kilométerrel nyugatra, a Szentegyházpart nevű dombháton bukkantak. Az elmúlt években folytatott kutatások során a régészek itt egy 16 méter hosszú és 5 méter széles, 13–14. századi templom alapjait és több mint 300 sír nyomait tárták fel. A sírok közül 90 a templomon belül, a többi azon kívül feküdt, több rétegben. A helytörténészek feltételezik, hogy nemcsak a templom, hanem az oklevelekben először 1198-ban említett és a török idők végére elpusztult Sármégy nevű település is ide lokalizálható. Ennek azonban ellentmond a név, amely nem magaslatra, hanem kifejezetten vizenyős mélyföldre utal. Ennek és a Szentegyházparttól 1–2 kilométerrel keletre feltárt Árpád-kori leletanyagnak az alapján elképzelhető, hogy – részben vagy egészben – Sármégy az alacsonyabban fekvő – a térképeken és a különböző írott forrásokban csak a 18. századtól szereplő – Alsómégy területén feküdt. A középkori szokásoknak megfelelően a Szentegyházparton feltárt templom valószínűleg nemcsak Sármégy, hanem az 1,5 kilométerrel tőle északnyugatra fekvő és az oklevelekben először 1420-ban felbukkanó Homokmégy, valamint a 3–4 kilométerrel tőle délre elterülő Hillye kegyhelyeként és temetkezési helyeként is szolgált.6

A 150 éves török uralmat Kalocsa és környéke is megsínylette, ám nagyfokú elnéptelenedés csak a korszak legvégére következett be. Az 1560-as török adóösszeírás Kalocsa mellett még számos környékbeli kisebb települést is felsorol, köztük az úgynevezett felsőszállások közül Szakmárt, Negyvent és Malomért, az alsószállások közül Kecskemégyet, Csertőházát, Sármégyet, Homokmégyet, Hillét és Drágszélt. Az adófizetők száma és az adó nagysága alapján vélelmezhető, hogy Homokmégy lehetett a legnépesebb 41 „fejadófizetővel” és 18 ezer akcse adóval. Utána következett Sármégy és Drágszél egyaránt 36-36 fejadófizetővel és ugyancsak 18, illetve 17 ezer akcse adóbevétellel. A nem adózókat és a családtagokat is beszámítva Sármégy lakossága ekkortájt 150 és 200 között mozoghatott. Összehasonlításképpen: Kalocsán ugyanebben az időben mintegy 700-an élhettek, akik közül 100-an fizettek adót összesen 34 ezer akcse összegben. A homokmégyiek, sármégyiek és a drágszéliek egyaránt termesztettek búzát, kétszerest, lent és kendert; a fűszernövények közül hagymát, fokhagymát és sáfrányt (a homokmégyiek emellett lencsét és borsót is); továbbá tartottak sertést, juhot és méheket. A század utolsó harmadában és különösen a tizenöt éves háború kirobbanása után egyes települések kihaltak, a többiben pedig lecsökkent a népesség. A 17. század elején azonban már ismét legalább annyian, de gyakran többen fizettek adót, mint 1560-ban. A homokmégyi adózók száma például az 1560-as 41-ről 1590-re 6-ra csökkent, majd 1620-ra 36-ra emelkedett. Sármégy kevésbé pusztult; itt 1560 és 1590 között 36-ról 17-re esett vissza az adózók száma, majd 1620-ra 32-re nőtt. A nagy ingadozás valószínűleg azzal magyarázható, hogy a fegyveresek közeledtének hírére a falusiak közül sokan behúzódtak a mocsarak közé, ahová az idegen katonaság nem tudta követni őket.

Rosszabbul járt Kalocsa, ahová 1541 után mintegy kétszáz fős török katonaság és szerb martalócok telepedtek be, majd 1602-ben Bocskai egyik hajdúcsapata perzselte fel a várost. Ekkor égett le a középkori székesegyház, amelynek gyönyörű freskóit fél évszázaddal később Evlija Cselebi már csak a templom leomlott falain csodálhatta meg. A mai érseki palota helyén álló palánkvár közelében a török utazó egy dzsámiról, három boltról és egy fogadóról tett említést, no meg arról, hogy a városka lakói, akiknek a száma 1620-ban nem sokkal haladhatta meg a félezret, s közülük 88-an fizettek adót, igen szegények voltak.7

Az 1680-as évek harcai minden korábbinál nagyobb pusztítást okoztak. 1683 tavaszán, midőn a szultán serege utolsó támadására indult Bécs ellen, a budai pasa minden nagyobb helység gulyáit és méneseit a Dunántúlra hajtatta át. Ezt követően a tatár segédcsapatok raboltak és gyújtogattak. Ami maradt, az a Buda 1686-os bevétele után visszavonuló török csapatok és az őket üldöző keresztény hadak martalékává vált. A török uralomnak Kalocsán és környékén Lotaringiai Károly herceg csapatai vetettek véget 1686 októberében. Amit találtak, s még inkább, amit maguk után hagytak, maga volt a sívó pusztaság. A lakosság nagy része meghalt vagy elmenekült, az egykori falvak helyét dudva lepte el. A solti járásban, amelyhez akkor Kalocsa és környéke is tartozott, 1683-ban még 30 lakott helyet tartottak nyilván. 1686-ban azonban már csak 3-at. Ez a szám ugyan már 1689-ben felemelkedett 21-re, de az 1683-as szintet még 1695-re sem érte el. Az ekkor kimutatott 26 lakott település között egyetlen kalocsai szállás sem szerepelt. Sem Sármégy és Homokmégy, sem Csertő(háza) és Drágszél. Kalocsa, ahová az érsekség 1687-ben telepedett vissza Felső-Magyarországról, természetesen igen, ám felettébb megfogyatkozott lakossággal. 1696-ban mindössze 18 indigena colonust, vagyis helybeli jobbágyot és 25 inquilinust, tehát zsellért írtak össze. Ez családtagjaikkal és a nem adózókkal együtt sem igen tehetett ki többet 150–200 főnél. Az élet újraindulásához és a föld újbóli birtokbavételéhez tehát munkaerőre volt szükség, amelyről a kalocsai érsekek (1691–1695-ben gróf Kollonich Lipót, 1696–1710-ben gróf Széchényi Pál, 1710–1732-ben gróf Csáky Imre) tudatos telepítéssel gondoskodtak. Ennek köszönhetően 1715-ben – a kuruc–labanc harcok újabb dúlásai ellenére – már 72, 1720-ban pedig 90 háztartást regisztráltak az adóösszeírók. Ez 500–600 fős összlakosságot jelenthetett. A későbbiekben még gyorsabban nőtt a népesség. 1785-ben, az első magyar népszámlálás idején már csaknem 6000, 1803-ban pedig közel 8000 lakos élt a városban.8

A betelepített lakosság jelentős része délszlávokból állt, akik nagy valószínűséggel az Olovo kolostori központtal Boszniában működő, de a 17. század közepétől Kalocsán is jelen lévő ferences szerzetesek közvetítésével érkeztek a városba, feltehetően a 17. század második felében, de az is lehet, hogy már korábban és esetleg több hullámban. A telepítésben kulcsszerepet játszhatott Mijo Radnić, akinek a szülei Spalatóból (Split) vándoroltak Olovóba, majd onnan Magyarországra, Kalocsára, és aki később az olovói kolostor házfőnöke lett, I. Lipóttól teológiai udvari tanácsnok címet kapott, végül pályáját a budai ferences kolostor gvárdiánjaként fejezte be valamikor 1707 és 1709 között.9 A kalocsai belvárosi plébánia 1700 és 1703 közötti anyakönyveinek tanúsága szerint a 18. század elején mindenesetre már jelentős délszláv lakosság élt Kalocsán. Az anyakönyvekben szereplő személyek nagyobb része „ősi” magyarként azonosítható. Ilyenek a keresztnévi eredetű Tamások, akik közé nagyszüleim egyike is tartozott. Ez a név már a 16. századi török defterekben is megtalálható, tehát minden bizonnyal az Árpád-korban is itt éltek. Viselői részben Kalocsán, részben Csertőn laktak. Mások, például a Markók, Perityek és az ugyancsak felmenőim közé tartozó Romsicsok (az anyakönyvekben még: Hromcsich, Hromcsics, Romcsics és Romsity írásképekkel) és Greksák (kezdetben Grexa és olykor Gregsa) viszont kétségkívül délszlávok voltak.10

A hangzás mellett a Romsicsok délszláv (dalmát vagy bunyevác) eredetét bizonyítja az is, hogy 1473-ban Sibenik városában Grgur Hromčić néven nyilvántartottak egy kőművest, 1601-ből pedig Šimun Hromčić neve maradt fenn, aki az egyik környékbeli kolostor házfőnöke volt. Napjainkban mintegy 10 család viseli Horvátországban a Romšić nevet, akiknek jelentős része az Eszék közeli és Dráva menti Alsómihojlácról (Donji Mihojlac) származott el. Ők a délről északra vándorló csoport egyik leszakadt családjának a leszármazottai lehetnek. Hasonlóképpen, tehát a tengermelléktől folyamatosan észak felé haladva kerülhettek a Romsicsok Pécs környékére és az észak-bácskai Tompára is. A Greksák legrégibb ismert lakóhelye ugyancsak dalmáciai. A ma élő mintegy 30 horvátországi Grekša közül legtöbben – 10-en – ma is ott, a Spalatótól néhány kilométerrel délebbre fekvő Žnrovnicán élnek, míg a többiek Knin környékén és a Romsicsokhoz hasonlóan Észak-Horvátországban, Eszék vidékén.11

Negyedik nagyszülőm származása, aki a Markella nevet viselte, bizonytalanabb. A Markellák egy része úgy tartja, hogy ők annak az itáliai kőművesmesternek a leszármazottai, akit az érsek hozatott Kalocsára a főpapi rezidencia felépítéséhez.12 Ez esetben a családnév eredete nyilván az olasz férfiak keresztneveként használt Marcello vagy ennek női változata: a Marcella. Elképzelhető, sőt valószínűbb azonban, hogy ők is délszláv eredetűek. A Marcella mint női keresztnév ugyanis Horvátországban is használatos, sőt, az 1920-as években a legdivatosabb női név volt. Elsősorban az Adriai-tenger északi partvidékén keresztelték erre a leányokat, de napjainkban – a népességszámhoz viszonyítva – relatíve legtöbben a Zárával (Zadar) szembeni egyik sziget Kukljica nevű településén viselik. Markella nevű családot Horvátországban ugyan nem tartanak nyilván, Markelj nevűt viszont igen, és a Marko beceneveként a Markela is előfordul. A 18. század elején mindenesetre már ők is Kalocsán voltak, és az említett anyakönyvekben nevük – a Markella mellett – Markellia, Markellya és Marky alakban is előfordul. További variáns a Markia, ahogy egyik apai dédapám nevét is írták az anyakönyvbe leánya 1907-es születésekor. Ennek mai napig használt, kiejtés szerinti változata a Markija.13

A népességszám növekedésével párhuzamosan a város a környék egyre nagyobb részét vette bérletbe a földesúri hatalommal rendelkező érsekségtől. Egy 1703-as összeírás szerint a török idők végére elnéptelenedett egykori falvak közül már Kalocsa lakói művelték a Halom, Csertő, Mégy, Hillye és Drágszél nevű puszták földjeit. A későbbiekben ehhez jöttek az ezektől északra fekvő, ugyancsak kihalt települések neveit őrző puszták: Szakmár, Negyven, Kisülés, Erek, Tény, Résztelek és Keserűtelek. Az 1767 és 1770 közötti, Mária Terézia-féle úrbérrendezés keretében gróf Batthyány József érsek hozzájárult, hogy a kalocsaiak által használt érseki pusztákat telki földdé, vagyis úrbéres jobbágybirtokká alakítsák. Az ily módon telkes jobbággyá vált kalocsai családfők száma az úrbéri összeírás szerint 310-re tehető. Ezek közül Romsicsnak 10, Tamásnak 7, Greksának 5 és Markellának 2 személyt hívtak. Könnyebb és egyértelmű megkülönböztetésük céljából az azonos nevű családokat ekkortól kezdték ragadványnevekkel ellátni, ami a 19. század második felére általánossá vált.

Az ismét művelés alá vont pusztákon a kalocsai földművesek gazdasági telephelyeket hoztak létre. Itt végezték a gabonanyomtatást, itt teleltették az állataikat, és a viszonylag nagy távolságok miatt tavasztól őszig gyakran maguk is itt – a szállásokon – éjszakáztak. A gazdasági épületekhez, istállókhoz, ólakhoz, magtárakhoz idővel aztán kisebb lakóházat ragasztottak, ahová nyaranta a nők és a gyermekek is kiköltöztek. Ily módon többségük szabályos kis faluvá vált utcákkal, belsőségekkel és külterületi szántókkal, kaszálókkal és legelőkkel. Városi házaikat azonban sokáig megtartották, telente mind ott laktak, ügyes-bajos dolgaikat ott intézték, és a családi eseményeket – keresztelő, esküvő, temetés – is ott bonyolították. Az úrbérrendezés során feltett kérdésekre válaszolva többen elpanaszolták, hogy istállóikat a távoli pusztákon tartják, ahová „nagy fáradsággal” ki- és bejárnak, és „két konyhát kénytelenek” tartani élelemmel és tüzelővel felszerelve. Egy idő után ezért egyre többen adták fel a „kétlakiságot”, és döntöttek az állandó kint lakás mellett.14

Az első olyan adatok, amelyek a szállásokon épült lakóházakra utalnak, a 18. század utolsó harmadából ismeretesek. Csanádi Ferenc kalocsai jobbágygazda 1773-ban nemcsak a hillyei szállásán lévő gazdasági felszereléséről és „kamorájáról” végrendelkezett, hanem ottani „Házáról” is.15 A városi tanács 1802-es jegyzőkönyvében pedig Fekete József panaszával kapcsolatban olvasható, „hogy minek utána, ennek előtte mintegy 22 esztendővel édes atyja kívánságára vette volna lakását alsó Mégyi Szálláson levő Tanyáját egy fertály földdel együtt”.16

Alsómégy neve nem ekkor jelenik meg először a dokumentumokban. A 18. század első felében még csak Mégyként említett puszta a század második felére kettévált, és ennek megfelelően két előnevet kapott: az északi a közép- és törökkori elnevezésnek megfelelően a „homok”, a tőle délkeletre kialakult szállás viszont nem a régi „sár”, hanem az „alsó” jelzőt. Ezzel a megkülönböztetéssel Kalocsa város 1763-as tanácsülési jegyzőkönyvében találkozhatunk először „Alsó és Homok mégy” formában.17 A régi Csertő(háza) helyén idővel ugyancsak két új szállás jött létre: „Kis Csertő” és a „Nagy”, illetve a későbbiekben egyre inkább az „Öreg” jelzővel ellátott „Csertő”. Érdekes, hogy Ruttkay Mihály Dunamelléket ábrázoló, 1763-ban készült térképén a szállások közül még csak Csertü, Drágszél és Szakmár szerepel, a két Mégy és Hillye nem. Az 1783-as katonai felmérések során készített, jóval pontosabb térképeken viszont már a legtöbb egykori település nevét megtaláljuk. A két Mégyét például – feltehetően a német hadmérnökök magyartudásának hiányosságai miatt – ebben a formában: „Homok mety Szal” és „Óltso mety Szal”. Az előbbi helyileg ugyanott terült el, ahol a közép- és törökkorban is állt, egy homokos magaslaton, az utóbbi pedig ettől 3–4 kilométerrel keletre, közvetlenül az őrjegi mocsarak peremvidékén. II. József térképészei Alsómégyet felmérve egy észak–déli és egy kelet–nyugati irányú út mellé 56 épületet rajzoltak. Az azonban, hogy ezek közül hányat használtak gazdasági épületnek, hányat lakóháznak, és hányat mindkettőnek, nem olvasható le a térképről.18

Alsómégy az 1782–1785-ös első katonai felmérés szerint

Jegyzetek

1 A helyi hagyomány szerint a „mégy” a „menni” igével hozható kapcsolatba. Eszerint a település nevének utótagja arra utal, hogy valaki „megy”, az előtagja pedig arra, hogy hová. A kiváló nyelvész, Kiss Lajos szerint viszont a „mégy” a „mét”-hez hasonlóan „száraz meder”, illetve „időnként kiszáradó ér” jelentésű. Ez utóbbi a valószínűbb. Kiss Lajos: A földrajzi nevek etimológiai szótára. I. A–K. 2. kiadás. Budapest, 1978, Akadémiai Kiadó, 603.

2 Romsics Imre: A társadalmasított természet. Homokmégy, 1987, Országos Közművelődési Központ Módszertani Intézete, 28–57.

3 Magyar Nemzeti Levéltár Bács-Kiskun megyei Levéltár (továbbiakban: MNL BKML). Homokmégy. Állami adókönyv, 1942.

4 Romsics Imre: A társadalmasított természet, i. m. 57–59.

5 Sándor Klára: A székely írás nyomában. Budapest, 2014, Typotex, 97–103.

6 Tóth Katalin: Homokmégy településtörténete a neolitikumtól a bronzkor végéig; Gallina Zsolt: Homokmégy régészeti emlékei a késő vaskortól a középkor végéig. In Romsics Imre (szerk.): Homokmégy. Tanulmányok Homokmégy történetéből és néprajzából. Homokmégy, 1998, Homokmégyért Alapítvány, 59–72., 73–134.

7 Uo. 60.; Bárth János: A kalocsai szállások településnéprajza. Kalocsa, 1975, Kalocsa Város Tanács V. B., 14–15.

8 Kosáry Domokos: Pest megye a kuruc korban. In Keleti Ferenc – Lakatos Ernő – Makkai László (szerk.): Pest megye múltjából. Tanulmányok. Budapest, 1965, Pest megye Tanácsa, 13–31.; Bárth János: A kalocsai szállások településnéprajza, i. m. 19.

9 Szilágyi József: Az ercsi, érdi és tököli rácok eredete, valamint népszokásai. Tököl, 2013, Magánkiadás.

10 A Kalocsai Belvárosi Plébánia anyakönyvei, 1700, 1701, 1702, 1703.

11 Acta Croatica, Surname Romšić, Surname Grekša, https://actacroatica.com; Živko Mandić: Nadimci bunjevački Hrvata u Madžarskoj. Folia Onomastica Croatica 9. (2000) 57–135.

12 Örsi Julianna: Homokmégy társadalma. In Romsics Imre (szerk.): Homokmégy, i. m. 481.

13 Acta Croatica, Name Marcella in modern Croatia, https://actacroatica.com; Surname Makale; továbbá a Homokmégyi Római Katolikus Plébánia születési anyakönyvei, 1907.

14 Bárth János: Homokmégy pusztai szendergése a XVIII–XIX. században. In Romsics Imre (szerk.): Homokmégy, i. m. 151–159.

15 Uo. 160.

16 MNL BKML. Kalocsa város tanácsülési jegyzőkönyvei 1755–1884, 161.

17 Uo. Idézett mondat a jegyzőkönyv fedőlapján.

18 Hadtörténeti Intézet és Múzeum, Térképtár. Josephine Aufnahme 1783. Collo: XIV. Sectio 29.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0