A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: Happy Ever After

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Könyvborító: Malum Stúdió

Copyright © 2010 by Nora Roberts

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2011

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2011

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-748-2

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kühne Andrea készítette

A sorozat többi kötete:

Nora Roberts: Látomás fehérben (Menyasszonyok 1.)

Nora Roberts: A boldogság virágai (Menyasszonyok 2.)

Nora Roberts: A boldogság édes íze (Menyasszonyok 3.)

Nora Roberts: Mindörökkön örökké (Menyasszonyok 4.)

A legjobb barátaimnak,

Bruce-nak, Dannek, Jasonnek és Logannek

ELŐHANG

A gyász és a  fájdalom könyörtelen, szilaj hullámokban tört rá, mintha össze akarná törni a  szívét. Máskor meg lassan, észrevétlenül vette körül, és a  lelkét fojtogatta.

A jó barátok, akik közel álltak hozzá, mind azt mondogatták, hogy az idő majd begyógyítja a  sebeket, és Parker nagyon remélte, hogy igazuk van. Ám most, amikor a  késő nyári napsütésben, hónapokkal szülei hirtelen és tragikus halála után a  hálószoba teraszán állt, mégis úgy érezte, hogy a  gyász hullámai ugyanolyan erővel ostromolják, mint az első napon.

Pedig olyan sok segítséget kapott! A bátyja, Del nélkül talán nem is tudta volna átvészelni ezt a  szörnyű időszakot. Nagyon sokat jelentett, hogy belekapaszkodhatott, mint egy erős kősziklába, és így nem sodorta el a  kétségbeesés áradata. A  legjobb barátnői is mellette álltak. Mac, Emma és Laurel gyerekkora óta az élete legfontosabb szereplői voltak, és most ők tartották benne a  lelket, hogy ne hulljon darabokra az élete, amelyet összetört a  tragédia. Régi, hűséges házvezetőnőjük, Mrs. Grady is támogatta és vigasztalta.

Az otthonom is megmaradt, gondolta Parker. A  Brown-birtok szépségét és eleganciáját most valahogy még feltűnőbbnek tartotta, mert tudta, hogy többé nem fogja megpillantani a  szüleit a  kertben. Ha leszalad a  lépcsőn, nem találja az anyját a  konyhában, amint éppen Mrs. G.-vel nevetgél, és nem hallja az apja hangját, aki az üzleti ügyeit intézi a dolgozószobájában.

Még mindig nem tanulta meg, hogyan kell a  hullámok fölé kerekedni, és egyre mélyebbre süllyed, a  nagy sötétségbe.

Pedig most már elég volt a  tehetetlenségből. Itt az ideje ellöknie magát a  tenger fenekéről, és visszajönni a  felszínre.

Remélhetőleg megtalálta a  módját annak, hogyan tiszteleghet a  szülei öröksége előtt, miközben a  családdal és a  barátnőivel együtt birtokba veszi a  rájuk hagyott értékeket.

Hatékonynak kell lennem, gondolta, miközben belélegezte a  közeledő ősz friss illatát. A  Brownok mindig dolgoztak. Építettek, alkottak, és soha nem ültek tétlenül a  babérjaikon.

A szülei elvárnák tőle, hogy ne hozzon szégyent az elődeire.

A barátnői talán azt hiszik majd, hogy elment az esze, amiért megszállottan dolgozni kezdett, és létrehozott egy működőképes üzleti tervet, aztán Del segítségével összeállított egy igazságos jogi szerződést.

Ideje felülkerekedni, és kiúszni a  partra, jelentette ki magában.

Nem fog tovább süllyedni.

Visszament a  hálószobába, és felemelte a  fésülködőasztalon heverő négy vastag iratkötetet. Még nem árulta el a  barátnőinek, hogy egy üzleti megbeszélésre hívta őket.

Megállt, és lófarokba kötötte fényes barna haját, aztán a  tükörbe nézett, és addig nem nyugodott, amíg sötétkék szemében meg nem pillantotta a  lelkesedés szikráját.

Igenis, meg tudja csinálni. Meg tudják csinálni.

Ám először meg kell győznie őket.

Odalent Mrs. Grady éppen végzett az étellel.

A zömök asszonyság elfordult a  tűzhelytől, és Parkerre kacsintott.

–  Készen állsz?

– Inkább fogalmazzunk úgy, hogy felkészültem. Ideges vagyok. Pedig ez ostobaság, hiszen ők a  legjobb barátnőim az egész világon.

–  Nagy lépésre készülsz, és őket is erre kéred. Akkor lennél ostoba, ha nem izgulnál egy kicsit. – A  nő Parkerhez lépett, és két kezébe vette az arcát. – Bízom benned. Indulj el az úton. Egy kicsit én is kitettem magamért, ezért előétel is lesz, meg bor a  teraszon. Felnőttek a  lányaim.

Parker szeretett volna felnőtt lenni, de a lelke mélyén egy kétségbeesett kisgyereknek érezte magát, aki az anyukája meg az apukája után vágyakozik. Hiányzott neki a  szülei biztonsága, szeretete és vigasztalása.

A teraszra lépve az asztalra helyezte a  borítékokat, elővette a  bort a  hűtőládából, és töltött magának egy pohárral.

Aztán csak állt, és a  poharat a  kezében tartva végignézett a  lágy fényben fürdő kerten. A  tó vizében visszatükröződött a  parton békésen bólogató fűzfa lombja.

–  Istenem! Én is pont erre vágyom – hangzott fel mögötte Laurel hangja.

A teraszon felbukkanó barátnője nemrég egészen rövidre vágta szőke haját, de már megbánta ezt a  meggondolatlan lépését. Még rajta volt az egyenruha, amelyben desszertséfként dolgozott egy közeli elegáns étteremben.

Kék szeme elégedetten csillogott, miközben töltött magának egy pohárral.

–  Amikor a  mai estét szabaddá tettem, még nem tudtam, hogy az utolsó pillanatban lesz egy húszszemélyes ebédfoglalásunk. A  konyhában egész délután bolondokháza volt. Mrs. G. konyhája pedig… – Az egész napos álldogálás után a  fiatal nő nagyot sóhajtva rogyott le az egyik székre. – Ez a  hely a  nyugalom szigete, ráadásul mennyei illata van. Mi lesz a  vacsora?

–  Nem kérdeztem meg.

–  Nem baj – legyintett Laurel. – De ha Emma és Mac késik, akkor nélkülük látok neki. – A  nő észrevette a  borítékokat. – Mi ez?

–  Valami, amit nélkülük nem kezdhetünk el. Laurel, vissza akarsz menni New Yorkba?

Laurel Parkerre sandított a  pohár pereme fölött.

–  Ki akarsz rúgni?

–  Inkább csak szeretném tudni, hogy mik a  szándékaid. Elégedett vagy a  mostani helyzeteddel? A baleset után miattam visszaköltöztél, és…

–  Most csak egyik napról a  másikra élek, és majd később kitalálom, hogy mi lesz. Egyelőre nincsenek terveim. Megfelel a  válasz?

–  Nos…

Parker elhallgatott, mert Mac és Emma lépett ki a  teraszra vidáman nevetgélve.

Emma gyönyörű volt, ahogy sűrű göndör haja a  vállára omlott, és egzotikus vágású barna szeme csillogott a  vidámságtól. Mac rövidre vágott, élénkvörös bozontja ragyogott a  késő délutáni napsütésben, és zöld szemében huncut fények ragyogtak. Vékony, magas alakján jól mutatott a  farmer és az egyszerű fekete póló.

–  Mi ez a  nagy vidámság? – érdeklődött Laurel.

–  A férfiakról beszéltünk. – Mac az asztalra tette a  sajttal töltött táskákkal megrakott tányért, amit Mrs. G. nyomott a  kezébe, amikor átment a  konyhán. – Azokról, akik szkanderozni akartak Emma kegyeiért.

–  Olyan aranyosan viselkedtek! – kelt a  védelmükre Emma. – Fivérek voltak, és az anyjuk születésnapjára vettek virágot nálam. Aztán valahogy az egyik esemény követte a  másikat.

–  Az én műtermembe is gyakran jönnek férfiak – vette át a  szót Mac, és felkapott egy cukrozott vörös szőlőszemet a  tálból, ami már az asztalon állt. – De nem akarják szkandermérkőzéssel eldönteni, hogy melyikük randevúzzon velem.

–  Vannak dolgok, amik soha nem változnak – jegyezte meg Laurel, és Emma felé emelte a  poharát.

–  Néhány dolog viszont igen – szólalt meg Parker. Úgy érezte, hogy ideje rátérni a  találkozó tárgyára. – Ezért kértelek titeket arra, hogy ma mindnyájan gyertek át.

Emma az egyik sajtos táskáért nyúlt, de most megállt a  keze a  levegőben.

–  Valami baj van?

–  Nem. De szerettem volna mind a  hármótokkal egyszerre beszélni. – Parker határozott mozdulattal bort töltött Macnek és Emmának is. – Üljünk le.

–  Ajaj – ráncolta a  szemöldökét Mac.

–  Semmi ajaj – nézett rá Parker. – Először is, azt akarom mondani, hogy nagyon szeretlek titeket, és ez soha nem fog megváltozni. Sok mindent átéltünk már együtt, jót is, rosszat is. És amikor a  dolgok a  legrosszabbra fordultak, tudtam, hogy mellettem lesztek.

–  Mindig kitartunk egymás mellett. – Emma Parkerhez hajolt, és megfogta a  kezét. – Ezért vannak a  barátok.

–  Igen. Szeretném, ha tudnátok, hogy számomra nagyon sokat jelent a  barátságotok, és akkor is így fogok érezni, ha valami miatt mégsem akarjátok azt, amit most javasolok.

A nő felemelte a  kezét, mielőtt bárki megszólalhatott volna.

–  Hadd beszéljek most én. Emma, te egy saját virágüzletre vágysz, igaz?

–  Mindig ez volt az álmom. Szeretek a  virágboltban dolgozni, és a  főnök mindenben szabad kezet ad nekem, de azért remélem, hogy egyszer lesz egy saját üzletem. De…

–  Még ne folytasd, mert nem fejeztem be. Mac, te túl tehetséges és kreatív vagy ahhoz, hogy nap mint nap csak útlevélképeket meg műtermi gyerekfotókat készíts.

–  A tehetségem nem ismer határokat – jegyezte meg Mac könnyedén. – De valamiből meg kell élni.

–  Jobb lenne, ha nyithatnál egy saját műtermet.

–  Ahogy az is jó lenne, ha Justin Timberlake és Ashton Kutcher szkanderezne a  kegyeimért. És ez is ugyanolyan valószínűtlen kívánság.

–  Laurel, te New Yorkban és Párizsban tanultál, mert cukrászséf akartál lenni.

–  Méghozzá nemzetközi hírű cukrászséf.

–  És a  végén a  Willowsban helyezkedtél el.

A nő lenyelte a  szájában lévő falatot.

–  Hé, mi a  baj azzal, ha…

–  Részben azért vállaltad el ezt a  munkát, hogy mellettem legyél, miután elveszítettük a  mamát és a  papát. – Parker nagy levegőt vett, és folytatta: – Én azért tanultam, hogy egy szép napon saját vállalkozásom legyen. Mindig volt elképzelésem arról, hogy mi szeretnék lenni, de eddig csak egy távoli ábrándnak tartottam, és még soha nem osztottam meg veletek. Ám az elmúlt hónapok során ez az egész egyre elérhetőbbnek és helyénvalóbbnak tűnt.

–  Az ég szerelmére, Parker! Nyögd már ki, hogy miről van szó – fakadt ki Laurel.

–  Azt szeretném, ha együtt indítanánk egy saját vállalkozást. A  közös cégünk lenne, de mind a  négyen önállóan vezetnénk az egyes részeit, az érdeklődési körünknek és a  szaktudásunknak megfelelően. Tehát a  vállalkozás a  szó szoros értelmében egy fedél alatt működne, és négy különböző céget foglalna magában.

–  Vállalkozást alapítani? – hüledezett Emma.

–  Emlékeztek még, hogy gyerekkorunkban mindig esküvőset játszottunk? Felváltva vállaltuk el az egyes szerepeket, beöltöztünk, és megterveztük a  szertartás témáit.

–  Én leginkább Haroldhoz szerettem férjhez menni – jelentette ki Mac, és elmosolyodott, mert eszébe jutott a  Brown család hűséges kutyája, aki már régen az égi vadászmezőkön csahol. – Olyan jóképű és hűséges volt.

–  Most megvalósíthatnák az akkori kedvenc szórakozásunkat, és üzletet csinálhatnák az esküvős játékból.

–  Kosztümöt, tündértortát és türelmes kutyákat adnánk a  kislányoknak? – csodálkozott Laurel.

–  Nem. Egy különleges és lenyűgöző helyszínt, vagyis ezt a  házat meg ezt a  parkot nyújtanánk nekik, csodálatos tortával meg süteményekkel, szívet melengető csokrokkal és virágokkal, valamint álomszép, fantáziadús fényképekkel. Az én feladatom pedig az lenne, hogy minden részletre ügyeljek, és olyan tökéletes esküvőt vagy egyéb rendezvényt alkossak az ügyfeleknek, amit soha nem felejtenek el.

Parker nagy levegőt vett.

–  A szüleim révén rengeteg kapcsolatom van. Ételbeszállítók, borkereskedők, limuzinkölcsönzők, szalonok, ilyenek. És ami nincs, azt megszerzem. Egy teljes körű szolgáltatást nyújtó esküvő- és rendezvényszervező vállalkozásra gondolok, ahol mind a  négyen egyenlő partnerek vagyunk.

–  Egy esküvőszervező cég – sóhajtotta Emma ábrándos tekintettel. – Csodásan hangzik, de hogy tudnánk…

–  Van egy üzleti tervem. Meg tudom mutatni a  számokat, a  táblázatokat, és az esetleges jogi kérdésekre is válaszolhatok. Del segített nekem mindent kidolgozni.

–  Del az áldását adta rá? – csodálkozott Laurel. – Beleegyezik, hogy vállalkozást csinálj a  birtokból, az otthonotokból?

–  Mindenben mellettem áll. A  barátja, Jack szívesen műteremlakássá alakítja a  fürdőházat, a  vendégházból pedig egy virágüzletet varázsol, ahol egy lakás is helyet kap. A  második konyha lenne a  te birodalmad, Laurel.

–  Itt élnénk a  birtokon?

–  Ez tűnik a  legjobb megoldásnak – válaszolta Parker Macnek. – Rengeteg munkánk lenne, és hatékonyabban tudnánk dolgozni, ha mindnyájan egy helyen laknánk. Megmutathatom a  számokat, az üzleti modellt, a  terveket és a  táblázatokat, de semmi értelme, ha nektek nem tetszik az ötlet. Persze mindent el fogok követni, hogy rábeszéljelek titeket – tette hozzá Parker nevetve. – De ha nagyon ellene vagytok, akkor fájó szívvel lemondok róla.

–  Úgysem fogsz lemondani róla – vélte Laurel, és felborzolta rövidre vágott tüskéit. – Mióta dolgozol ezen?

–  Komolyan és aktívan? Körülbelül három hónapja. Először Dellel és Mrs. G.-vel kellett beszélnem, mert az ő támogatásuk nélkül nem sikerülne. Mindent össze akartam állítani, mielőtt elétek tárom az ügyet. Ez egy igazi üzlet – jelentette ki Parker. – A  mi vállalkozásunk lesz, ezért a  kezdetektől fogva úgy kell hozzáállnunk.

–  A mi vállalkozásunk – ismételte meg Emma. – Esküvők! Mi lehet boldogabb egy esküvőnél?

–  Vagy őrültebb – vetette közbe Laurel.

–  Mi négyen mindennel megbirkózunk. Parks? – Mac arcán megjelentek a  gödröcskék, és kinyújtotta a  kezét. – Én benne vagyok.

–  Addig nem kötelezheted el magad, amíg nem láttad a  tervet meg a  költségvetést.

–  Dehogynem! – vágta rá Mac. – Akarom ezt az üzletet.

–  Én is – jelentette ki Emma, és a  két barátnője kezére helyezte a  kezét.

Laurel mély lélegzetet vett, és nagyot sóhajtott.

–  Akkor mind a  négyen egyetértünk – mondta, és ő is a  többiekére tette a  kezét. – Verhetetlen esküvőket fogunk csinálni!

1.

Az őrült menyasszony hajnali öt huszonnyolckor telefonált.

–  Volt egy álmom – jelentette be lelkesen, míg Parker a  sötétben feküdt, a  mobiltelefonját a  füléhez tartva.

–  Igen?

–  Egy csodálatos álmot láttam. Annyira valóságos, és olyan izgalmas volt, tele színnel és élettel! Biztosan tudom, hogy ez jelent valamit. Fel fogom hívni a  jósnőmet, de előbb veled szeretném megbeszélni.

–  Rendben. – Parker felkapcsolta az éjjeli lámpát, és begyakorolt mozdulattal magához vette az éjjeliszekrényen heverő tollat meg jegyzetfüzetet. – Miről szólt az álom, Sabina? – kérdezte.

–  Alice Csodaországban.

–  Alice Csodaországban? Erről álmodtál?

–  Egészen pontosan az Őrült Kalapos teadélutánjáról.

–  A Disney- vagy a  Tim Burton-féle változat volt?

–  Tessék?

–  Mindegy. – Parker megrázta a  fejét, és jegyzetelni kezdett. – Folytasd.

–  Zene szólt, és rengeteg ételt láttam. Én voltam Alice, de esküvői ruhát hordtam, és Chase csodásan festett a  világos zakójában. Még a  virágok is énekeltek meg táncoltak. A  résztvevők boldogan mosolyogtak, köszöntőket mondtak, és tapsolva ünnepeltek minket. Angelika volt a  Vörös Királynő, és fuvolán játszott.

A menyasszony tanúja a  Vörös Királynő, jegyzetelte Parker, majd folytatta az esküvő résztvevőinek a  felsorolását. A  vőfély volt a  Fehér Nyúl, a  vőlegény édesanyja a  Vigyorgó Macska, a  menyasszony édesapja pedig a  Márciusi Nyúl.

Vajon mit vacsorázott Sabina? És mit ivott vagy szívott, mielőtt lefeküdt aludni?

–  Hát nem lenyűgöző, Parker?

–  Dehogynem. – Akárcsak az esküvő színeinek választott tealevelek, a  nászút helyét megjósoló tarot kártya, valamint a  számmisztika, ami kijelölte a  szertartás dátumát.

–  Talán a  tudatalattim és a  sors azt üzeni, hogy az Alice Csodaországban legyen az esküvő témája. Élethű kosztümökkel.

Parker lehunyta a  szemét. Legszívesebben azt mondta volna, hogy az Őrült Kalapos teadélutánja tökéletesen illik Sabinához, de nem tehette. Az esküvőig alig van két hetük. Már megállapodtak a  dekorációban, a  virágokban, a  tortában és a  desszertekben. Megbeszélték a  menüt, és rengeteget dolgoztak az előkészületeken.

–  Nos – szólalt meg Parker, hogy egy perc gondolkodási időt nyerjen  –, ez egy nagyon érdekes ötlet.

–  Az álom…

–  Az álom pontosan azt az ünnepélyes, varázslatos, tündérmeséhez illő légkört jelképezi, amit kiválasztottál – vágott a  nő szavába Parker. – Tehát az álom is megerősíti, hogy igazad volt, és jól döntöttél az esküvő részleteit illetően.

–  Valóban?

–  Igen. Azt is elárulja nekem, hogy izgatott és boldog vagy, és már alig várod a  nagy napot. Ne feledd, hogy az Őrült Kalapos minden nap teadélutánt tartott. Tehát az életed Chase-zel egy soha véget nem érő ünnep lesz.

–  Ó! Hát persze!

–  És amikor a  menyasszonyi lakosztályban belenézel a  tükörbe, Alice fiatal, kalandvágyó és boldog szívével fogod magad látni.

Istenem, de nagyszerű vagyok, gondolta magában Parker, amikor meghallotta az őrült menyasszony elégedett sóhajtását a  vonal másik végén.

–  Igazad van. Tökéletesen igazad van. Annyira örülök, hogy felhívtalak! Tudtam, hogy te meg fogsz érteni.

–  Azért vagyunk, hogy mindenben a  rendelkezésedre álljunk. Gyönyörű esküvőd lesz, Sabina. A  te tökéletes napod.

Parker letette a  telefont, és visszafeküdt az ágyba, de az agyában keringeni kezdtek az Őrült Kalapos teadélutánjának képei, méghozzá a  Disney-féle változat szerint.

Egy idő után megadta magát a  sorsnak, és felkelt. A  teraszajtóhoz lépett, és kinyitotta mindkét szárnyát, hogy a  friss reggeli levegő beáradjon a  helyiségbe, ami egykor a  szüleié volt. Mélyet lélegzett, és megcsodálta a  nap első sugarait, amelyek már felbukkantak a  látóhatár szélén.

Az utolsó csillagok még hunyorogtak az égen, és az egész világ olyan csendes volt, mintha visszatartotta volna a  lélegzetét.

Az őrült menyasszonyok és egyéb ideges ügyfelek kora reggeli hívása azzal az előnnyel járt, hogy hajnal előtt felébredhetett, amikor úgy tűnik, hogy rajta kívül senki és semmi nem mozdul még a  világon. Ez a  pillanat csak az övé, amikor az éjszaka vonakodva átadja a  helyét a  nappalnak, és az ezüstös derengés aranyszínű ragyogássá válik, mintha a  természet lassan kiengedné a  visszatartott lélegzetét.

Nyitva hagyta az ajtókat, és visszament a  hálószobába. A  fésülködőasztalon lévő ezüstdobozkából kivett egy hajgumit, és összefogta a  haját. Kibújt a  hálóingéből, felvett egy rövid tornanadrágot meg egy testre simuló trikót, aztán a  katonás rendben tartott szekrénye szabadidős polcáról levett egy futócipőt.

A telefonját a  derekára erősítette, bedugta a  fülhallgatót, és kisietett a  szobából, hogy az edzőteremben kezdje a  napot.

A helyiségbe érve feloltotta a  lámpákat, bekapcsolta a  lapos képernyőjű televíziót, és a  bemelegítő-nyújtó gyakorlatok közben fél füllel a  reggeli híreket hallgatta.

Az elliptikus trénert a  szokásos négykilométeres programra állította be.

A második kilométernél elmosolyodott.

Istenem, mennyire imádja a  munkáját! Szerette az őrült menyasszonyokat, az érzelgős menyasszonyokat, a  sznob menyasszonyokat, még a  szörnyeteg menyasszonyokat is.

Szeretett minden részletet, örült, ha teljesíteni tudott minden kérést és kívánságot. Élvezte, hogy részt vehet a  remények és az álmok megvalósulásában. Minden egyes pár esetében igyekezett személyessé tenni a  nagy pillanatot, amikor megvallják egymásnak a  szerelmüket, és hitet tesznek az elkötelezettségük mellett.

Senki sem csinálja ezt jobban, mint a  Kézfogó rendezvényszervező iroda.

Amelyet Mackel, Emmával és Laurellel egy nyár végi napon létrehozott, és amiről nem képzelték volna, hogy ilyen sikeres lesz.

Parker még szélesebb mosolyra húzta a  száját. Decemberben Macnek, áprilisban Emmának, júniusban pedig Laurelnek tartják az esküvőjét!

Most a  barátnői lesznek a  menyasszonyok, és már alig várja, hogy még mélyebben beleássa magát a  részletekbe.

Mac és Carter – hagyomány és művészet. Emma és Jack – romantika, romantika és még több romantika. Laurel és Del (te jó ég, a  bátyja feleségül veszi a  legjobb barátnőjét!) – elegáns, mégis modern hangulat.

Istenem, de sok ötlete van!

A harmadik kilométernél tartott, amikor Laurel belépett a  helyiségbe.

–  Tündérfények. Ameddig a  szem ellát, apró fehér lámpácskák az egész kertben, a  fűzfák ágain, a  lugasokon és a  pergolán.

Laurel értetlenül pislogott, és nagyot ásított.

–  Tessék?

–  Az esküvődről beszélek. Romantikus és elegáns, rengeteg apró finom részlettel.

–  Értem. – Laurel megigazította feltűzött szőke haját, és a  másik géphez lépett. – Még azt sem szoktam meg, hogy eljegyeztek.

–  Tudom, hogy mit szeretsz, és már nagy vonalakban összeállt a  kép.

–  Hát persze. – Laurel végre elmosolyodott. – Hol tartasz? – A  nő kinyújtotta a  nyakát, és megnézte Parker kijelzőjét. – A  csudába! Ki hívott fel? És mikor?

–  Az őrült menyasszony. Nem sokkal fél hat előtt. Volt egy álma.

–  Ha azt mondod, hogy a  torta új formáját álmodta meg, akkor én…

–  Ne aggódj. Lerendeztem.

–  Hogyan is kételkedhettem benned? – A  nő gyorsan bemelegített, aztán nekilátott az edzésnek. – Del el akarja adni a  házát.

–  Micsoda? Mikor?

–  Miután megbeszéli veled, de mivel most mindketten itt vagyunk, én közlöm a  hírt. Tegnap beszéltünk róla. Erről jut eszembe, hogy ma este megjön Chicagóból. Tehát… Ideköltözne, ha nem bánnád.

–  Először is, ez legalább annyira az ő háza, mint az enyém. Másodszor pedig… – Parker szeme felragyogott az örömtől. – Tehát itt maradtok? – lelkendezett. – Nem akartam erőltetni a  dolgot, mert Delnek olyan hatalmas háza van, de… istenem, Laurel! Nem akartam, hogy elköltözz innen. És most már tudom, hogy itt fogsz maradni.

–  Annyira imádom Delt, hogy talán én leszek a  következő őrült menyasszony, de akkor sem szeretnék elköltözni innen. Az én épületrészem is elég nagy, majdnem akkora, mint egy önálló ház. És ő is pontosan úgy szereti ezt a  helyet, mint te és mi.

–  Del hazajön – jelentette ki Parker elégedett arccal.

Hamarosan egy fedél alatt fog lakni az egész családja, vagyis mindenki, akit szeret és értékel. Parker tudta, hogy ettől lesz egy házból igazi otthon.

Nyolc óra ötvenkilenc perckor Parker már a  kifogástalan szabású padlizsánlila kosztümjében feszített, amelyhez egy szolid, vakítóan fehér blúzt vett fel. Pontosan ötvenöt percet töltött az e-mailek, SMS-ek és telefonok megválaszolásával, új bejegyzéseket írt a  menyasszonyok dossziéjába, ellenőrizte és megerősítette a  szállítások idejét az alvállalkozókkal.

Amikor az óra tízet ütött, lement a  második emeleti irodájából, hogy fogadja az első érdeklődő ügyfeleket.

Már utánanézett a  hátterüknek. A  menyasszony, Deanne Hagar, egy helybéli festőművész, akinek álomszerű munkái sok poszteren és üdvözlőkártyán visszaköszönnek. A  vőlegény, Wyatt Culpepper, kerttervező. Mindketten jómódú családból származnak, bankár, illetve ingatlanbefektető felmenőkkel, és kétszer elvált szülők legifjabb gyermekei.

Hamar kiderítette, hogy az ifjú jegyesek egy zöld fesztiválon ismerkedtek meg egymással, mindketten szeretik az ír népzenét és imádnak utazni.

A weboldalakról, a  Facebookról, a  magazinokban és újságokban megjelent interjúkból, valamint az ismerősök ismerőseinek az elejtett megjegyzéseiből begyűjtött információk alapján már eldöntötte, hogyan mutatja be a  birtokot, és milyen esküvői elképzeléseket vázol fel nekik a  helyszíni szemlén, amelyen a  két édesanya is részt vesz.

Végighaladt a  ház fő szintjén, és elégedetten vette szemügyre Emma gyönyörű dekorációit.

Bekukkantott a  családi konyhába, ahol Mrs. Grady éppen a  kávéstálca tartozékait rendezgette. Jeges teát is készített a  kávé mellé, meg egy friss gyümölcsökből összeállított tálat, amelyet Laurel leheletfinom vajas süteményei díszítettek.

–  Tökéletes, Mrs. G.

–  Pont most végeztem vele.

–  Menjünk, és készítsük ki a  nagy szalonban. Ha azonnal körül akarnak nézni a  helyszínen, akkor talán a  teraszon ültetem le őket. Gyönyörű most odakint.

Parker az asztalhoz lépett, hogy segítsen, de Mrs. Grady elhessegette.

–  Majd én. Épp most tudtam meg, hogy ismerem a  menyasszony első mostohaanyját.

–  Tényleg?

–  A frigy nem tartott sokáig. – Mrs. Grady fürge mozdulatokkal a  zsúrkocsira helyezte a  tálcákat. – Ha jól emlékszem, a  második házassági évfordulóig sem húzták. Pedig csinos nő volt, és elég kedves is. Butácska, de jószívű. – Mrs. Grady megigazította a  kötényét. – Nemsokára ismét férjhez ment valami spanyolhoz, és Barcelonába költözött.

–  Nem is tudom, miért töltök annyi időt az interneten, amikor csak téged kéne megkérdeznem.

–  Akkor azt is elárulhatom, hogy Mac anyjának volt egy futó kalandja a  menyasszony apjával, a  második és a  harmadik felesége közötti időszakban.

–  Lindának? Ez nem lep meg.

–  Örülök, hogy nem lett belőle semmi. Tetszenek a  lány képei – tette hozzá az asszony, miközben a  szalon felé tolták a  kocsit.

–  Láttad már őket?

Mrs. Grady kacsintott.

–  Nem csak te tudod, hogyan kell használni az internetet. Csöngettek! Menj, és szerezz nekünk egy újabb ügyfelet.

–  Azt tervezem.

Parker első gondolata az volt, hogy a  menyasszony úgy néz ki, mintha egy hollywoodi filmből lépett volna elő. Milyen szép ara lesz belőle a  derékig érő vörös hajával és a  mandulavágású zöld szemével! Jó lenne, ha az ő közreműködésével történne meg a  csoda.

–  Jó reggelt. Üdvözlöm önöket a  Kézfogónál. Parker vagyok.

–  Parker Brown, ha nem tévedek. – Wyatt kezet nyújtott. – Nem tudom, ki tervezte a  kertjüket, de zseniális munkát végzett. Bárcsak én lehettem volna!

–  Nagyon szépen köszönöm. Kérem, fáradjanak be.

–  Ő az anyám, Patricia Ferell, ő pedig Deanne anyja, Karen Bliss.

–  Örvendek a  találkozásnak. – Parker gyorsan felmérte a  látogatókat. Wyatt volt a  szóvivő, de kellemes modorban teljesítette a  feladatot, és a  három nő láthatóan nem bánta, hogy helyettük is beszél. – Mi lenne, ha egy kicsit leülnénk a  szalonban, és jobban megismerkednénk egymással?

De Deanne már a  tágas előtérben járt, és az elegáns lépcsőt csodálta.

–  Azt hittem, hogy ódivatú lesz. Illetve olyannak látszik majd. – A  fiatal nő megpördült, és csinos nyári szoknyája meglebbent a  derekán. – Tanulmányoztam a  weboldalukat, ahol minden tökéletesnek és gyönyörűnek tűnt. De közben arra gondoltam, hogy ez az egész túl tökéletes. Még most sem vagyok meggyőződve arról, hogy nem túlságosan tökéletes, de nem ódivatú. Egyáltalán nem.

–  A lányom így akarja a  tudomására hozni, hogy csodaszép otthona van, Ms. Brown.

–  Szólítson Parkernek – nézett az édesanyára Parker. – És köszönöm, Mrs. Bliss. Kérnek kávét? Vagy jeges teát?

–  Nem nézhetnénk először körül? – érdeklődött Deanne. – Főleg odakint, mivel Wyattel szabadtéri esküvőt akarunk.

–  Akkor kezdjük a  kertben, és hátul jöjjünk vissza az épületbe. Tehát jövő szeptemberben tervezik a  nagy eseményt – folytatta Parker, miközben az ajtóhoz lépett, hogy az oldalsó teraszra vezesse az érdeklődőket.

–  Egy év múlva. Azért nézelődünk az évnek ebben a  szakában, hogy lássuk a  helyiségeket, a  kertet és a  fényeket.

–  Több helyszínt is tudunk nyújtani a  szabadtéri esküvőkhöz. A  legnépszerűbb, és legnagyobb események általában a  nyugati teraszon, a  pergola alatt zajlanak. De…

–  De? – visszhangozta Wyatt, miközben lassú léptekkel megkerülték a  házat.

–  Ahogy magukra nézek, valami mást képzelek el. Időnként a  tó partján is szoktunk esküvőt rendezni. Íme, a  helyszín – jelentette be Parker, amikor befordultak a  sarkon. – Nézzék a  fűzfákat és a  gyepet! Egy virágos lugast állítanánk fel, és a  széksorok között egy hosszú fehér szőnyeg lenne, ami úgy nézne ki, mint egy folyó. A  hófehér székeket is virágokkal díszítenénk. És mindez visszatükröződne a  tó vizében. Rengeteg virág mindenütt, de nem mesterkélten, hanem természetes elrendezésben. Mintha egy vidéki ház udvarán pompázó virágokat hoznánk ide, buja bőségben. A  társam, Emma, igazi művész, ha a  dekorációk megtervezéséről van szó.

Deanne szeme felragyogott.

–  Elragadónak tartottam a  weboldalon látott munkáit!

–  Ha úgy dönt, hogy nálunk tartja az esküvőjét, személyesen is beszélhet vele. De akkor is találkozhatnak, ha még csak gondolkodik rajta. Rengeteg apró fehér fényt, és pislákoló gyertyákat képzelek el. Minden természetes, mégis pazar és ragyogó lenne. Mint egy mesebeli házikó kertje. Egy lenge uszályt fog viselni – fordult Deanne-hez. – Egy tündérruhát. A  haja le lesz engedve, és nem fátyol díszíti, hanem virágok.

–  Igen. Maga tényleg nagyon érti a  módját, Parker – állapította meg a  fiatal nő.

–  Ez a  dolgunk. Egy olyan napot szeretnénk nyújtani, amire a  legjobban vágynak, és ami a  legtökéletesebben kifejezi az egymás iránti érzelmeiket. Szerintem maga nem egy merev és hivatalos esküvőt, hanem egy lágy és álmodozó szertartást akar, ami nem túl modern, de nem is régimódi. Az egész esemény személyes és meghitt legyen, miközben egy ír népzenei trió zenéjére végigsétálnak a  széksorok között.

–  A Soha véget nem érő szerelem – jegyezte meg Wyatt mosolyogva. – Már ki is választottuk ezt a  számot. A  művészi tehetségű virágkötő nemcsak a  kert díszeit tervezi meg, hanem a  csokrokat és a  dekorációt is?

–  A tervezés minden szakaszában együtt fognak dolgozni. Az egész arról szól, hogy egy tökéletes, talán túlságosan is tökéletes napot szerezzünk maguknak – felelte Parker Deanne-re mosolyogva.

–  Nagyon tetszik a  tó – sóhajtotta Deanne, amikor megálltak a  teraszon, és végignéztek a  parkon. – És tetszik az a  kép, amit az előbb lefestett nekem.

–  Azért, mert ez a  kép te magad vagy, drágám! – Karen Bliss megfogta a  lánya kezét. – Egészen te vagy.

–  A gyepen is táncolhatnánk? – Wyatt anyja elgondolkodó pillantással nézte a  tó partját. – A  weboldalon láttam, hogy van egy csodálatos báltermük, de talán hangulatosabb lenne idekint.

–  Ahogy kívánják. Akár mindkét helyszínen folyhat a  mulatság. Ha felkeltettük az érdeklődésüket, megbeszélhetünk egy teljes konzultációt, ahol találkozhatnak a  társaimmal, és még több részletet pontosíthatnak.

–  Mi lenne, ha megnéznénk a  birtok többi részét is? – javasolta Wyatt, és megcsókolta Deanne homlokát.

Négy óra harminckor Parker már ismét az asztalánál ült, hogy átnézze a  költségvetést meg a  beosztásokat. Az aznapi utolsó megbeszélésre való tekintettel a  blézerét a  székre terítette, és a  cipője az íróasztal alatt lapult, készen arra, hogy belebújjon.

Még egy órát szándékozott a  papírmunkával tölteni, és úgy számított, hogy hamarosan egy könnyű napot tudhat maga mögött. A  hét többi részén sokkal több dolga lesz, de ha minden jól megy, akkor aznap már hatkor kényelmes ruhába öltözhet, megjutalmazhatja magát egy pohár borral, és leülhet vacsorázni.

Csodálkozva nézett fel, amikor valaki türelmetlenül kopogott az ajtaján.

–  Van egy perced? – kérdezte Mac.

–  Persze. Akár többet is rád tudok szánni. – Parker megfordult a  székén, és nézte, ahogy Mac két hatalmas bevásárlózacskóval belép a  helyiségbe. – Ma reggel nem voltál az edzőteremben, de látom, azért nem hagytad ki a  súlyemelést – jegyezte meg mosolyogva.

Mac vigyorogva megfeszítette a  karját.

–  Jó, mi?

–  Egyre izmosabb vagy, Elliot. Csodálatos lesz a  vállad meg a  karod az esküvő napján.

Mac lerogyott egy székre.

–  Meg kell felelnem a  ruhának, amit találtál nekem. Esküszöm, hogy nem leszek őrült menyasszony, zokogó menyasszony vagy bosszantó menyasszony, de közeledik az idő, és úgy érzem, hogy megerősítésre van szükségem, ezért minden esküvőtervezők istennőjéhez kell fordulnom.

–  A ruha tökéletes és hozzád illő lesz.

–  Megint meggondoltam magam az első tánccal kapcsolatban.

–  Nem baj. A  visszaszámlálásig még többször is meggondolhatod magad.

–  De ez egy ijesztő tünet, Parks. Még egy zeneszám ügyében is állandóan bizonytalankodom.

–  Ez egy nagyon fontos zene.

–  Carter táncolni tanul?

Parker tágra nyitotta a  szemét.

–  Miért kérdezed ezt?

–  Tudtam! Istenem, ez olyan kedves! Rávetted Cartert a  táncleckékre, hogy ne tiporjon a  lábamra az első tánc alatt?

–  Carter kérte, hogy szervezzem meg neki, és meglepetésnek szánja, úgyhogy ne rontsd el, légy szíves.

–  Teljesen meg vagyok hatva. – A  nő hatalmasat sóhajtott, és lehorgasztotta a  vállát. – Talán azért nem tudok kitartani a  döntéseim mellett, mert mindig annyira elérzékenyülök. Egyébként ma délután kimentem egy helyszínre fényképezni.

–  És hogy sikerült?

–  Remekül. A  pár annyira aranyos, hogy legszívesebben mindkettejükhöz hozzámennék feleségül. Aztán hazafelé elkövettem egy nagy ostobaságot. Megálltam a  Nordstrom cipőosztályán.

–  A bevásárlószatyrok látványa alapján erre már magamtól is rájöttem.

–  Tíz párat vettem. A  többségét vissza fogom vinni, de…

–  Miért?

Mac összehúzta világoszöld szemét.

–  Ne ingerelj, Parker. Nem tudnék még egyszer ellenállni. Hiszen már megvettem az esküvői cipőmet, nem? Amiről mindnyájan megállapítottuk, hogy tökéletes.

–  Elbűvölő és tökéletes.

–  Pontosan. Akkor miért vettem még négy hasonló párat?

–  Az előbb tízet mondtál.

–  A többi hat a  nászútra lesz, illetve csak négy. Aztán kellett egy pár cipő a  munkához, amit olyan aranyosnak találtam, hogy vörösben meg ebben a  vad zöldben is vettem egyet. De ez nem fontos.

–  Mutasd.

–  Először az esküvői cipőket nézd meg, és ne szólj egy szót sem, amíg sorba nem állítottam őket. – Mac felemelte a  kezét, és szigorú arccal folytatta. – Vágjál pókerarcot. Ne lássak rajta semmilyen érzelmet.

–  Elfordulok, és ezen a  kimutatáson dolgozom.

–  Remek – morogta Mac, és nekilátott a  rámolásnak.

Parker nem törődött a  zizegő hangokkal meg a  halk sóhajokkal, és csak akkor emelte fel a  fejét, amikor Mac jelt adott.

Megfordult, és szemügyre vette az egyik polcon sorakozó cipőket. Felállt, és közelebb lépett, hogy alaposabban megnézhesse a  kollekciót. Igyekezett uralkodni a  vonásain, hogy az arca ne árulja el az érzelmeit, miközben egyenként felemelte és megvizsgálta a  lábbeliket.

–  Most már nem kell tovább gyötörnöd! – méltatlankodott Mac.

–  Ne zavarj! – szólt rá Parker, és az egyik polcról leemelte Mac dossziéját. Kivette belőle az esküvői ruha fényképét, majd a  cipőgyűjteményhez vitte a  képet, és bólintott.

–  Igen. Egyértelmű a  helyzet. – Parker felemelte az egyik cipőt. – Kötözni való bolond lennél, ha nem ezt hordanád az esküvőn.

–  Igazad van! – csapta össze a  kezét Mac. – Tényleg. Mert ez volt az eredeti, az igazi, amit kiválasztottam. De azóta is habozom és tétovázom. Pedig milyen csodálatos! A sarka csillog, a  bokapántja szexi… De nem túl szexi, ugye?

–  A csillogó, a  szexi és a  kifinomult tökéletes keveréke. A  többit visszaviszem.

–  De…

–  Visszaviszem a  boltba, mert megtaláltad az igazi esküvői cipőt, és ragaszkodnod kell hozzá. A  többit el kell tüntetned a  szemed elől, és csak az esküvő után teheted be a  lábad megint egy cipőboltba.

–  Annyira bölcs vagy.

Parker meghajtotta a  fejét.

–  Valóban bölcs vagyok. És úgy vélem, hogy ez a  cipő viszont remekül illik majd Emma ruhájához. Kicserélem az ő méretére, aztán majd meglátjuk.

–  Megint egy bölcs és előrelátó gondolat. – Mac a  kezébe vette a  cipőt, amit Parker a  barátnőjüknek kiválasztott. – Romantikus és hercegnős. Nagyszerű. Most pedig szörnyen kimerültnek érzem magam.

–  Hagyd itt az összes esküvői cipőt, csak a  többit vidd el. És ha hazaértél, nézd meg a  naptáradat. Beírtam néhány konzultációt.

–  Hányat?

–  A mai öt bemutató séta után három pár teljes konzultációt kért, egy meg akarja beszélni az apával, aki a  számlát állja, egy pedig még nézelődik.

–  Három az ötből? – Mac a  levegőbe bokszolt. – Juhé!

–  Szerintem meglesz a  negyedik is, mert apuci kislánya minket akar, méghozzá nagyon. Az ötödik menyasszony még nem készült fel arra, hogy döntsön. Az anyja minket választana, és az ösztöneim azt súgják, hogy ez a  tény most ellenünk dolgozik. De majd meglátjuk.

–  Nos, el vagyok ragadtatva. Három teljes konzultációnk lesz, és sikerült beszereznem a  tökéletes esküvői cipőt. Most hazamegyek, egy hatalmas csókot nyomok a  vőlegényem ajkára, és nem fogja megtudni, hogy ezt a  táncórák miatt kapja. Köszönöm, Parks. Viszlát, később.

Parker leült, és a  pulton sorakozó cipőket nézte. Arra gondolt, hogy Mac most hazasiet Carterhez. Eszébe jutott, Laurel nemrég milyen örömmel üdvözölte Delt, aki visszajött a  kétnapos chicagói üzleti konferenciáról. Emma valószínűleg a  kis kertjében üldögél, Jackkel borozgat, és a  saját esküvői virágairól álmodozik.

Parker megfordult, és a  számítógép képernyőjén lévő táblázatokra meredt. Nekem itt van a munkám, emlékeztette magát. A  munka, amit szeret. És most csak ez számít.

A telefonja megszólalt, és a  kijelzőre pillantva látta, hogy egy újabb menyasszony akar beszélni vele.

Ti mindig itt vagytok nekem, mondta magában, mielőtt felvette a  telefont.

–  Szia, Brenna. Miben segíthetek?

2.

Parker visszavitte a  cipőket, és mivel aznap rengeteg teendő várt rá, csak egy pár lábbelit vett magának a  boltban. Később együtt ebédelt egy menyasszonnyal, valamint annak kedvenc nagynénjével és a  koszorúslánnyal, hogy megbeszéljék az esküvői emlékajándékokat, a  zenét, és – micsoda véletlen egybeesés! – A  cipőket.

Utána betért az esküvői boltba, ahol egy másik menyasszonynak segített kiválasztani a  ruhát, majd az ara az abroncs és a  fejdísz ügyében is kikérte a  véleményét. Aztán egy újabb menyasszony várt rá, és együtt böngésztek az ünnepi abroszok meg terítékek között. Végül a  Coffe Talkba sietett, hogy néhány percre találkozzon Sherry Maguire-rel, Carter bűbájos húgával, akinek nemsokára megtartják az esküvőjét.

–  Diane nagyon undok velem – jelentett be Sherry, és duzzogó arccal az asztalra könyökölt.

–  Ez az esküvő nem a  nővéredről szól.

–  Tudom, de akkor is nagyon undok. Igazi ünneprontó. Egy hisztérika.

–  Sherry, alig két hét múlva hozzámész ahhoz a  férfihoz, akit szeretsz. Igazam van?

Sherry kék szeme felragyogott.

–  Igen.

–  Már mindent megterveztünk, hogy egy igazán boldog napot adjunk neked, és megünnepeljük ezt a  szerelmet. Igaz?

–  Istenem, hát persze! Mindnyájan csodálatosak voltatok idáig.

–  Akkor örülj és ünnepelj. Ha a  nővérednek valami nem tetszik, az kizárólag az ő baja.

–  Nick is pontosan ezt mondja. – Sherry felemelte a  kezét, és megigazította aranyszőke haját. – Meg az anyám is. De Diane azt mondja, hogy nem jön el a  próbára meg a  próbavacsorára.

Tényleg egy undok dög, gondolta Parker, de nem keseredett el a  hír hallatán.

–  Nagyon sajnálom – mondta udvariasan. – És miért nem?

–  Mivel nincs a  szertartás résztvevői között. Nos, ez igaz, de ő utasított vissza, amikor megkértem, hogy legyen a  koszorúshölgyem. Kijelentette, hogy semmi kedve a  felhajtáshoz, és nem értette, miért kell nekem még egy koszorúshölgy is a  koszorúslány mellé.

–  Hogy a  nagy pillanatban melletted legyen a  nővéred, meg a  legjobb barátnőd.

–  Pontosan. – Sherry dühösen az asztalra csapott, aztán a  kanalát a  kávéján lévő vastag tejszínkrémbe döfte. – Most úgy véli, hogy semmi értelme bébiszittert szereznie, és eljönnie a  vacsorára. Mondtam neki, hogy a  gyerekeket is szívesen látjuk, de azt felelte, hogy nincs kedve egész este rájuk vigyázni, aztán másnap visszajönni, és az esküvőn még egyszer a  nyomukban lenni. Szerinte ez túl sok élmény lenne a  gyerekeknek, őt pedig túlságosan kimerítené. Pedig mondtam neki, hogy kifizetjük a  bébiszittert, hogy Sammel elszabadulhassanak egy estére. De még emiatt is felhúzta az orrát. Egyszerűen tehetetlen vagyok vele szemben.

–  Akkor ne is próbálkozz tovább.

–  De mégiscsak a  nővérem, Parker! És az esküvőm. – Sherry szeme könnybe lábadt, és a  hangja megremegett.

Parkernek eszébe jutott, hogy egész idő alatt Sherry volt a  legvidámabb, legelragadóbb és legbékésebb menyasszony.

Nem tudta elviselni, hogy egy pillanatig is elrontsa valami az örömét.

–  Majd én beszélek vele.

–  De…

Parker megfogta a  fiatal nő asztalon pihenő kezét.

–  Bízzál bennem, Sherry.

–  Rendben. – Sherry nagyot sóhajtott, és pislogni kezdett, hogy visszatartsa a  könnyeit. – Elnézést, hogy ilyen ostoba vagyok.

–  Egyáltalán nem vagy az. – Parker a  nyomaték kedvéért megszorította Sherry kezét. – Ezt meg tudom állapítani, mert nagyon sok ostoba nővel találkozom, és te cseppet sem hasonlítasz rájuk. Tedd meg a  kedvemért, hogy elfeledkezel erről. Most csak arra gondolj, hogy milyen jól haladunk az esküvői előkészületekkel, és milyen csodálatos lesz az a  nagy nap.

–  Igazad van. Tudtam, hogy te majd meg tudsz vigasztalni.

–  Ezért vagyok itt. – Az asztal alatt Parker megfordította a  kezét, és lopva az órájára nézett. Van még tíz perce.

–  Tehát már megvan az időpontod a  szépségszalonba és a  gyógyfürdőbe? Meg a  végső ruhapróbára?

A tíz percből végül majdnem tizenöt lett, de Parker biztonságosan megtervezett időbeosztásába belefért ez a  kis csúszás. Most is tudta, hogy időben hazaér a  kora esti konzultációra. Még az sem aggasztotta, hogy zuhogó esőben kellett visszamennie a  kocsijához.

Rengeteg ideje volt hazavezetni, átöltözni, magához venni a  dossziékat, ellenőrizni a  frissítőket, és a  társaival együtt átnézni az ügyfél adatait. De a  biztonság kedvéért kihangosította a  mobiltelefonját, és felhívta Laurelt.

–  Marcipán Kézfogó.

–  Szia! Útban vagyok hazafelé. Minden készen áll?

–  Kávé, tea, pezsgő, egyszerű, de mesés falatok és csokoládé. Emma már elhelyezte a  virágokat. Hozzuk az albumokat, a  mintakollekcióval. Mi az, vihar van?

–  Igen, zuhog az eső. – Parker az égen rohanó viharfelhőket nézte. – Körülbelül húsz perc múlva otthon leszek. Szia.

A vihar egyre vadabbul tombolt, és a  nő arra gondolt, hogy mennyivel jobb lenne most biztonságos fedél alatt lenni. Nemsokára odaérek, gondolta, de azért óvatosan vezetett. Annál is inkább, mert a  felhőszakadás miatt alig látott ki a  szélvédőn.

Lassan haladt a  hazafelé vezető úton, és közben átgondolta az ügyfél adatait.

Az egész nagyon gyorsan történt, mintha az eső elmosta volna a  részleteket.

A kutya – vagy szarvas? – átrohant az úton. A  szembe jövő autó megpróbálta kikerülni, és közben áttért az ő sávjába. Parker levette a  lábát a  gázpedálról, és beletaposott a  fékbe. Szívdobogva látta, hogy az állat eltűnik az út menti bozótban.

Aztán észrevette, hogy a  szembe jövő kocsi sofőrje még mindig nem nyerte vissza az uralmát a  járműve felett, mert megint letért a  saját sávjáról, és egyenesen felé tart.

Parker szíve ismét a  torkában dobogott. Kénytelen volt erősen elfordítani a  kormányt, hogy elkerülje az ütközést. A  kocsija megcsúszott, ide-oda cikázva az útpadkára sodródott, és Parker alig tudta megállítani. A  másik autó nagy sebességgel elhúzott mellette.

És megállás nélkül tovább hajtott.

Parker mindkét kezével erősen szorította a  kormányt, és némán ült a  helyén. A  térde remegett, és a  szíve majdnem kiugrott a  helyéről.

–  Rendben – súgta maga elé. – Nincsen semmi bajom. Nem sérültem meg.

Továbbra is sértetlen akart maradni, ezért összeszedte magát, és nekiveselkedett, hogy egyenesbe állítsa az autót, nehogy valaki későn vegye észre, és belerohanjon.

Ekkor furcsa dobogást hallott a  kerekek irányából.

Defekt, gondolta, és lehunyta a  szemét. Remek.

A kesztyűtartóból elővette a  kinyitható esernyőjét, és kiszállt, hogy felmérje a  kárt.

–  Nem is egy defekt – morogta bosszúsan. – Mintha egy nem lenne elég! Két abroncsom is kiszakadt. – Parker bosszúsan az ég felé emelte a  tekintetét, ami már kezdett tisztulni.

Az adott körülmények között kifejezetten bosszantónak tartotta a  halvány napsütésben megcsillanó szivárványt.

Biztosan el fog késni a  konzultációról, de legalább nem bőrig ázva érkezik meg.

Ez is valami.

Visszaült az autóba, és segítséget kért. Mivel a  keze még mindig remegett, úgy döntött, hogy vár néhány percet, mielőtt hazatelefonál.

A lányoknak csak annyit árul el, hogy defektet kapott, és várja a  szerelőt. Ha csak egy kerék durrant volna ki, ő is ki tudná cserélni, de így… a  kocsiban csak egy pótkerék van.

Parker az egyik kezét a  gyomrára szorította, a  másikkal a  táskájába nyúlt, és elővett egy savlekötő tablettát.

Ha szerencséje van, fél óra múlva ideér a  vontatóautó. Majd megkéri a  sofőrt, hogy vigye haza, vagy hív egy taxit. Nem akart hazatelefonálni, és megkérni valamelyik társát, hogy jöjjön érte. Nem lenne jó, ha ilyen állapotban látnák a  kocsiját.

Szó sem lehet róla, a  konzultáció előtt.

Végül úgy döntött, hogy taxit hív. Ha most telefonál, akkor a  taxi körülbelül egyszerre ér ide a  vontatóval. Úgy hamarabb végez. Ha végre abba tudná hagyni a  remegést, akkor ismét tisztán gondolkodna, és gond nélkül kezelné a  helyzetet.

Ekkor meghallotta egy motor zúgását, és a  visszapillantó tükörbe nézett. A  jármű már lassított. Egy motorkerékpár volt, ami kényelmesen elfér az útra kilógó kocsija mellett.

Ám a  motor nem haladt tovább, hanem megállt mögötte.

Egy jó szamaritánus, gondolta Parker. Úgy tűnik, nem mindenki olyan felelőtlen, mint a  másik kocsi sofőrje. A  nő kinyitotta az ajtót, és közölni készült a  motorossal, hogy már hívott segítséget.

Bosszankodva látta, hogy Malcolm Kavanaugh arca bukkan elő a  fekete sisak alól.

Már csak ez hiányzott, gondolta Parker. A  bátyja legjobb barátja, a  mostani autószerelője fogja megmenteni! Pont az az ember, akit annyira idegesítőnek talál.

Nézte, ahogy a  férfi figyelmes tekintettel felméri a  helyzetet. Még mindig szemerkélt az eső, és a  haja csapzott lett a  nedvességtől. A  farmerja olajfoltos volt, és a  térdénél még szakadt is. A  fekete póló és bőrdzseki tovább fokozta a  rosszfiús megjelenését.

És micsoda szeme van, gondolta a  nő, amikor a  férfi ránézett. Ezzel a  pillantással a  nőket is bűnre csábítja. Ráadásul nem is egyre.

–  Megsérültél?

–  Nem.

A férfi alaposan szemügyre vette, mintha ezt ő akarná megállapítani.

–  A légzsák nem nyílt ki?

–  Nem mentem olyan gyorsan. Nem is ütköztem, csak kitértem egy idióta útjából, aki kikerült egy kutyát, és egyenesen nekem jött. Le kellett térnem az útról, és…

–  Hol van? A másik sofőr.

–  Egyszerűen tovább hajtott. Milyen ember az ilyen? Hogy tehet valaki ilyet?

A férfi szó nélkül benyúlt az ajtón, és kivette az italtartóból az ásványvizet.

–  Ülj le, és igyál egy kis vizet.

–  Nincsen semmi bajom, csak dühös vagyok. Méghozzá nagyon.

A férfi kicsit megbökte, mire Parker oldalt fordulva leült a  vezetőülésre.

–  Milyen állapotban van a  pótkerék?

–  Még soha nem használtam, ráadásul vadonatúj. Tavaly télen az összes gumit kicseréltem. A  csuda vigye el.

–  Most megint új gumira lesz szükséged. – A  férfi leguggolt, és zöld szemével egészen közelről nézett rá.

Parker hamar rájött, hogy a  férfi a  közvetlen modorával és könnyed hangjával akarja megnyugtatni. Mivel elérte a  célját, kénytelen volt értékelni az erőfeszítését.

–  Majd olyat teszünk rá, ami illik a  többihez – folytatta a  férfi. – Ha már benne vagyok, szeretném a  kocsit is átvizsgálni.

–  Rendben. – A  nő ivott, mert csak most vette észre, hogy a  torka teljesen kiszáradt. – Köszönöm, de csak…

–  Mérges vagy – fejezte be a  mondatot Malcolm, és felállt. – Nem hibáztatlak.

–  Ráadásul el fogok késni. Sőt már el is késtem. Húsz perc múlva konzultációm lesz otthon. Hívnom kell egy taxit.

–  Semmi szükség rá – mondta a  férfi, és az úton közeledő tréler felé intett.

–  Ez igazán gyors volt. Nem számítottam arra, hogy… – a  nő elhallgatott, mert az agya még mindig nehézkesen mozgott. – Ilyen időben kint voltál az úton a  motorral?

–  Azért vagyok itt, mert telefonáltál, hogy bajba kerültél – magyarázta a  férfi. – A  rendőrséget nem hívtad?

–  Nem láttam az autó rendszámát, és a  márkáját sem. – Parker ezt is rendkívül bosszantónak tartotta. – Minden olyan gyorsan történt, az eső is zuhogott, és…

–  Nem volt rá időd. Bill akkor is lefényképezi a  helyszínt, és majd jelenti a  fejleményeket.

Parker a  halántékára szorította a  kezét.

–  Rendben. És köszönöm. Tényleg nagyon köszönöm. Azt hiszem, egy kicsit zaklatott vagyok.

–  Amióta ismerlek, még nem láttalak ilyennek. Várj, mindjárt visszajövök.

A férfi a  teherautóhoz ment, és néhány szót váltott a  sofőrrel. Parker addig a  vizet kortyolgatta, és igyekezett összeszedni magát. Most már minden rendben van, a  lehető legnagyobb rendben. A  sofőr majd hazaviszi, és nem is fog elkésni. Tíz perc az út, öt perc alatt rendbe szedi magát, és a  defekt történetét majd csak a  konzultáció után meséli el a  többieknek.

Már nincs miért idegeskednie.

Felnézett, mert Malcolm odalépett hozzá, és a  kezébe nyomott egy bukósisakot.

–  Erre szükséged lesz.

–  Miért?

–  A biztonság mindennél fontosabb, Széplábú. – Malcolm Parker fejére tette a  sisakot, és elmosolyodott. – Csinos.

–  Micsoda? – A  nő szeme tágra nyílt. – Ha azt hiszed, hogy felszállok arra a  motorra…

–  Oda akarsz érni a  megbeszélésre? Nem okozhatsz csalódást az ügyfeleknek, akik jól ismerik legendás pontosságodat és precizitásodat. Az eső elállt. Nem is fogsz elázni. – A  férfi ismét benyúlt a  kocsiba Parker mellett, és most egy pillanatra összeért a  testük. Ez alkalommal a  nő táskáját vette elő. – Erre biztosan szükséged lesz. Menjünk.

–  A sofőr nem tud… Nem vihetne ő haza?

Mal a  motorra kötötte a  táskát, és átvetette a  nyergen a  lábát.

–  Félsz? Csak tíz kilométert kell kibírnod.

–  Dehogy félek!

A férfi felvette a  sisakját, beindította a  járművet, és néhányszor felpörgette a  motort.

–  Ketyeg az óra.

–  Az ég szerelmére… – a  nő elhallgatott, és magas sarkú cipőjében a  motorhoz lépett. Összeszorította a  száját, majd ő is átvetette a  lábát a  nyergen, és a  férfi mögé ült. A  szoknyája felszaladt a  combján.

–  Szép látvány.

–  Fogd be a  szád.

A nő inkább érezte, mint hallotta a  férfi nevetését.

–  Még soha nem ültél Harley-n, Széplábú?

–  Nem. Miért tettem volna?

–  Akkor most kivételes élményben lesz részed. Nem is akarod majd abbahagyni. Könyörögni fogsz, hogy folytassuk – tette hozzá egy pillanatnyi szünet után.

A nő könnyed mozdulattal a  férfi derekára helyezte a  kezét.

Ám ekkor Malcolm ismét felpörgette a  motort. Parker tudta, hogy szándékosan ijesztgeti, de akkor is kénytelen volt félretenni a  büszkeségét, és szorosan átkarolta a  férfit.

Vajon miért ülnek az emberek egy masinára, ami ennyire zajos, veszélyes és…

Közben elindultak, és a  nő testét gyengéden simogatni kezdte a  balzsamos levegő.

Be kellett ismernie, hogy van benne némi kellemes izgalom. Aztán a  szíve nagyot dobbant, amikor a  férfi az egyik kanyarban megdöntötte a  motort. Ez kicsit ijesztő volt. Mint a  hullámvasút, ami ugyancsak izgalmas, mégis jól elvan nélküle az ember.

A táj gyorsan suhant el mellettük. Parker beszívta az eső, a  fű meg a  bőrdzseki illatát, és érezte, hogy a  motor remeg a  lába között.

Nagyon érzéki, ismerte be. És a  veszély még izgalmasabbá teszi. Valószínűleg ezért motoroznak az emberek.

Amikor a  férfi nagy lendülettel a  házhoz vezető bekötőútra kanyarodott, Parker legszívesebben a  levegőbe emelte volna mindkét kezét, hogy a  szél belecsapjon a  tenyerébe.

Amikor megálltak a  bejáratnál, Del éppen kilépett az ajtón.

–  Szia, Mal.

–  Szia, Del.

–  Hol van a  kocsid, Parker?

–  Defektet kaptam útközben, és Mal arra jött. A  teherautó sofőrje most hozza rendbe. Egyébként megbeszélésem van.

A bátyja felvonta a  szemöldökét, és Parker a  szeme sarkából látta, hogy a  szája enyhe mosolyra húzódik.

–  Ezt nem tudom elhinni! Felültél egy motorra?

–  Mi ebben olyan különös? – A  nő megpróbált kecsesen leszállni a  nyeregből, de meggyűlt a  baja a  magas sarkú cipővel meg a  rövid szoknyával.

Mal fürgén lepattant a  motorról, és leemelte Parkert, mint egy kézbesítendő csomagot.

–  Köszönöm. Igazán nagyon köszönöm. Most pedig rohannom kell, mert…

–  Tudom. El fogsz késni. – A  férfi leakasztotta a  retikült a  csomagtartóról. – Erre biztosan nem lesz szükséged a  megbeszélésen. – Mal levette Parker fejéről a  sisakot.

–  Köszönöm.

–  Ezt már mondtad. Nem is egyszer.

–  Nos… – Parker most az egyszer nem találta a  szavakat, ezért inkább megfordult, és a  ház felé viharzott.

A háta mögött Del Malhez fordult.

–  Gyere be, és igyál egy sört.

A nő igyekezett uralkodni a  vonásain, amikor meghallotta Mal válaszát.

–  Nem bánom.

Mal követte Delt a  házba, és még látta, ahogy Parker felrohan a  lépcsőn. Micsoda lábak, gondolta. Egy hollywoodi filmsztár is megirigyelné.

A barátnői, a  hűvös szőke, az éjfekete hajú szépség és a  tűzrőlpattant vörös, már a  szalonnak nevezett helyiség ajtajában álltak, és egyszerre beszéltek.

Lenyűgöző látványt nyújtottak.

–  Tehát defektet kapott – jegyezte meg Del menet közben.

A Brown-háznak van stílusa, állapította meg Mal. Elegáns és előkelő, mégsem tűnik múzeumnak, hanem egy igazi családi otthon hangulatát árasztja. Ez valószínűleg a  benne lakók érdeme, illetve azoké, akik korábban laktak benne.

Meleg színek uralták a  helyiségeket, a  falakon művészi festmények sorakoztak, és vonzották a  tekintetet, de nem akarták meghökkenteni a  nézelődőt. Mindenütt kényelmes székek és szép asztalok csábítottak a  letelepedésre. A  rengeteg virág még jobban kihangsúlyozta a  berendezés meghittségét.

Ezen a  helyen a  látogató nem feszeng, és nem fél attól, hogy ha megérint valamit, akkor otthagyja az ujjlenyomatát.

Már az épület összes helyiségében járt – kivéve Parker lakosztályát. Pedig micsoda üdítő változatosság lenne! Mindenütt kényelmesen érezte magát, de a  ház legbarátságosabb és legvonzóbb zugának mégis Mrs. Grady konyháját tartotta.

Az asszony most is a  tűzhelynél álldogált, és a  szorgoskodása nyomán mennyei illatok áradtak a  helyiségben.

–  Nocsak, Malcolm.

–  Hogy van, Mrs. Grady?

–  Megvagyok. – Az asszony felvonta az egyik szemöldökét, amikor Del kivett egy sört a  hűtőből. – Vigyétek ki innen, mert nem akarom, hogy láb alatt legyetek.

–  Igenis, asszonyom – felelte a  két férfi kórusban.

– Remélem, itt maradsz vacsorára – nézett a nő Malcolmra.

–  Ezt vehetem meghívásnak?

–  Igen, ha Del megfeledkezett a  jó modorról.

–  Csak most érkezett! – méltatlankodott Del.

–  Mivel a  többi fiú is kikönyörgött már tőlem egy vacsorát a  konzultáció után, ezért elfér még egy fő az asztalnál. De csak akkor, ha nem túl válogatós.

–  Ha maga főzte a  vacsorát, Mrs. Grady, akkor egyetlen falatért is hálás leszek.

–  Milyen ügyesen bánik a  szavakkal ez a  fiatalember.

–  A lányok is ezt szokták mondani.

Az asszony felnevetett, és a  fakanállal megveregette az egyik fazék oldalát.

–  Most pedig kifelé, fiúk.

Del kinyitotta a  hűtőt, és magához vett még két sört. Hármat Mal kezébe nyomott, és kifelé menet kinyitotta a  mobiltelefonját.

–  Jack, itt van Mal. Sört is szereztem. Szólj Carternek. – Ezzel becsukta a  telefont.

Mal észrevette, hogy Del még mindig öltönyt visel, de már levette a  nyakkendőjét, és meglazította a  gallérját. Ennek ellenére egy vérbeli, Yale-en végzett ügyvéd benyomását keltette. Sűrű barna haja és kék szeme elárulta, hogy Parker testvére. Parker vonásai finomabbak és lágyabbak voltak, de a  hasonlóság azonnal feltűnt mindenkinek.

A teraszon Del leült, és kinyújtotta a  lábát. Az ő modora sokkal közvetlenebb, és nem olyan tüskés, mint a  húgáé, gondolta Malcolm. Talán ezért lettek pókertársak, később pedig barátok.

Kinyitották az üvegeket. Malcolm ivott egy kortyot a  hűvös italból, és érezte, hogy a  teste ellazul. Tizenkét órája vette a  kezébe a  szerszámokat, és azóta megállás nélkül dolgozott.

–  Nos, mi történt? – érdeklődött Del.

–  Mikor?

–  Ne próbálj meg átverni, Mal. Még hogy defekt! Ha Parkernek defektje lett volna, akkor segítesz neki kereket cserélni, és nem a  motorodon jön haza.

–  Pedig tényleg defektet kapott. – Malcolm ivott még egy korty sört. – Ráadásul nem egy, hanem két kereke lett teljesen használhatatlan. – A  férfi vállat vont, és úgy döntött, hogy nem fog titkolózni a  legjobb barátja előtt. – Az elbeszélése meg a  helyszíni nyomok alapján úgy tűnik, hogy valami idióta letért az útról, mert kikerült egy kutyát, és Parkernek az útpadkára kellett hajtania, hogy elkerülje az ütközést. Az út nedves volt, és talán túl gyorsan fordította el a  kormányt. Az a  lényeg, hogy a  kocsi megpördült, és kilyukadt a  két bal oldali kereke. A  jelekből ítélve a  másik sofőr volt a  hibás, de segítségnyújtás nélkül továbbhajtott.

–  Otthagyta Parkert? – Del arca vörös lett a  haragtól, és a  szeme szikrát szórt. – Micsoda aljas gazember! Le tudta olvasni a  rendszámát, vagy emlékszik a  kocsi márkájára?

–  Nem emlékszik semmire, és ezért nem is hibáztatom. Valószínűleg az egész néhány másodperc alatt történt, és azzal volt elfoglalva, hogy visszaszerezze az uralmat a  kocsi felett. El kell ismernem, hogy elég ügyesen csinálta. Nem ment neki semminek, és még a  légzsák sem oldódott ki. Egy kicsit zaklatott és dühös volt. De leginkább az bosszantotta, hogy elkésik a  megbeszélésről.

–  Szerencsére nem esett baja – motyogta Del a  fejét csóválva. – És hol történt?

–  Körülbelül tíz kilométerre innen.

–  És te ilyen időben kint voltál az úton?

–  Nem. – Mal nem kedvelte Del keresztkérdéseit. – Anya fogadta a  hívást, és kijött szólni nekem, hogy valaki leszorította Parkert az útról, és most szerelőt kér. Ezért gyorsan odamentem, míg anya elindította Billt.

–  Ez nagyon rendes volt tőled, Mal. – Del felnézett, mert Mrs. Grady lépett oda hozzájuk, és egy tál sós rágcsálnivalót meg egy tányér olívabogyót helyezett az asztalra.

–  Így majd jobban csúszik a  sör. Már jönnek a  kis barátaitok – tette hozzá, és az alkonyat fényében fürdő gyep felé intett.

Aztán megbökte Malcolm vállát.