FEKETE ISTVÁN

SZARVASBŐGÉSEN

VADÁSZTÖRTÉNETEK

TREND KIADÓ

Borítóterv: Hitka Viktória

A novellákat válogatta és a kísérőtanulmányt írta:

SÁNTA GÁBOR

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Fekete István jogutóda, 2022

© Trend Kiadó

ISBN 978-615-6469-04-5 (epub)

ISBN 978-615-6469-05-2 (mobi)

Kiadja a Trend Kiadó Kft.

Felelős kiadó: a kft. ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő: Dóka Péter

E-mail: iroda@trendkiado.hu

Honlap: www.trendkiado.hu

Felelős szerkesztő: Dóka Péter

Elektronikus változat: Farkas István

Trend Kiadó Kft., Budapest, 2022

Szilveszter éjfél

Az alkonyat rányomta arcát az ablakra, s ettől csillogó lett a tűz szeme, mely leselkedve nézett a szobába, hogy mit csinál az öregember.

A sarkok zugaiban megpattantak néha az öreg bútorok, mert azt hitték, már éjszaka van.

Az erdő felett alacsonyan jártak a felhők, a padláson egér után dobbant a macska, s az óra csendesen méricskélte a csendet.

Az öregember nyakába akasztotta a puskát, tarisznyát, és kiállt az ajtóba. Tűnődött egy kicsit, várt, mert azt hitte: eljön talán valaki a régiek közül. De nem jött senki.

Neki kell a faluba menni, ha szilveszter este nem akar egyedül maradni. Egyedül az évekkel, melyek elmentek, és egyedül az emlékekkel, melyek ködösek voltak már, és távoliak, mert az idő az emlékeket is messze elhordta.

Lassan botorkált át a réten. A híd alatt alig csobbant a patak, mintha a nyárról álmodna, és lépéseire úgy dobogott a híd alja, mintha öreg pince fölött járna, melyből elfogyott a bor, elfogyott minden…

A csalitos szélén fenyőrigók rebbentek föl, és odaszálltak az öreg nyárfára, hol tavasszal a másik rigó szokott énekelni. Ám ezek nem énekeltek. Összehúzták magukat, és várták az éjszakát.

A rudaserdőben egy róka sompolygott a havon. Ez egy kis izgalmat okozott. A puha hóban talán el tudja vágni az útját. Sietve osont, de a róka mind távolabb lett, pedig lassan lépegetett, és néha meg is állt. Aztán eltűnt.

– Furcsa – gondolta –, milyen gyorsan járnak most a rókák.

Mire a szálasba ért, eltisztultak a felhők, de az eget látni mégsem lehetett, mert különös borulat úszott az erdő felett, és csak egy kis sárga derengés mutatta, merre jár a hold.

A szálaserdő hosszú nyiladékán megállt. Ezt az erdőt ő ültette. Mikor is? Hetvenben? Nem. Hetvenhétben. Úgy érzi: tegnapelőtt. Nem. Tegnap. Mindegy! Ő látta, mikor a sudár fák ölbeli kis csemeték voltak. Felfért pár kocsira az egész erdő. És most hatalmasak. Erősek, titokzatosak. Gyökereik a föld szívét tapogatják, koronájuk pedig messze lát. Messzebb, mint az ember. Nyáron csend van alattuk, mint a dómban, és tudják-e vajon, hogy jövőre eldőlnek a pillérek, mert rájuk kerül a sor – a fejsze?

A nyiladék hosszú volt. A végét nem is lehetett látni.

Megfáradt az öregember. Gondolta, leskelődik egy kicsit. Székét egy mohás fa mellé szúrta, hátát a fának vetette, és várt.

Megkereste az ókuláját, de el is tette, mert – csodálatos! – ma ókula nélkül jobban látott. És csak nem akart sötétedni. Pedig az idő már estére járt. A hold derengése erősebb lett, szinte leszállt a fák közé, és a halk neszeket a földre nyomta.

Mert valami halk, surranó zaj indult el jobbról is, balról is. Nem volt nagyobb, mint amikor száraz levél szállong az erdőn, de hallani jól lehetett.

Először egy-két madár suhant el mellette, mintha sietnének. Aztán hangosabban pattant az ág, suhogtak a szárnyak, és a nyiladék két oldalán titokzatos élet indult el.

Jobbról – a háta mögül – előrereppentek a madarak, balról pedig onnét jöttek. Csak a széles csapáson nem mozdult semmi. Fehér vonala a végtelenbe ért, melyen innét mentek, túl pedig jöttek a vadak.

Mert most már nem csak a madarak jártak.

Egy csodás szép bak vágtatott el mellette, és szinte a levegőben járt. Olyan ismerős volt ez a bak. Mintha valahol már látta volna. Hosszan nézett utána.

Balról egy szarvastehén jött. Utána borja. Ezek már jobban megzörgették a hó alatt az avart. A tehén aggódva állt meg, néha szimatolt. És jöttek-mentek az erdei népek a széles út két oldalán.

Az elmenők félelem nélkül és csendesen, mintha csak árnyak lennének, az érkezők bizonytalanul, gyanakodva.

Egy bika lépegetett el most mellette. Agancsa úszott felette a hold ködös derengésében, de nem állt meg, csak ment, mint akit hívnak.

És elosontak mellette a rókák, a nyestek, a menyétek. Minden lakója az erdőnek. Mentek, mentek ködös sietséggel, némán, egyenesen, mintha örökös csapáson jártak volna, és jöttek bizonytalanul, tétovázva, dobogva, remegve, és új nyomokat kerestek maguknak.

De egymást nem látták, mintha az út két oldala közt iszonyatos tér és elérhetetlen idő lett volna.

Az öreg vadász csak nézett. Eres, száraz kezei már eleresztették a puskát, és egymásba kapaszkodtak.

Először különös borzongás hidegült vállaira, de aztán megnyugodott. Egy-egy elmenő vadat megismert már, és azokkal, amelyek jöttek, nem törődött.

Sziszegő szárnyakkal úszott el mellette egy héja, és az öregember már készülődött. Ezt a héját tavaly lőtte…

Összecsukta vadászszékét, kivette a patronokat puskájából, és derűs megbékéléssel világosan megértette, hogy az élet jár körülötte. Jön-megy, mint maga az idő, és el nem múlik soha.

Egy róka trappolt el még mellette, és az öregember tudta már, hogy ezután annak a bikának kell jönnie, melyet utoljára lőtt életében.

Már suhogott mögötte az erdő, és a bika megállt mellette egy pillanatra. Gyönyörű koronás fejét magasan hordta, és ránézett az öreg vadászra, ki puskáját a nyakába vetette, megnézte még egyszer az erdőt, melyben szép volt az élet, aztán beállt a sorba, melynek nem látszott a vége.

Felettük járt a hold, alattuk aludt a föld, és ők mentek, mentek a végtelenből a végtelenbe.

*

Pedig azon az éjjelen nem mozdult semmi az erdőn. A hold valahol a felhők mögött járt, melyek megrázták néha magukat, s ilyenkor hó hullott hegyre, völgyre. A szél tétován bolyongott a sötétben, és nem volt, aki utat mutatott volna neki. Igaz, elvesztek az utak is.

A virradatot nem hívta senki, és az éjszaka sem tudta: menjen vagy maradjon. Az órák akadozva mérték az éjszakát, és a fák megborzongtak úgy éjféltájon, mikor a bagoly halált kiáltott, és utána akkora lett a csend, mint elfeledett öreg kriptákban, hol nem jár senki, csak az Idő.

Az éjszaka igézete alatt meglapultak a faluk. A kutyák a fal mellé húzódtak, és vakkanni sem mertek, mert a titok már a kertek alatt osont, mint régmúlt időkben a farkasok.

És ebben a döbbent némaságban egyszer csak megszólalt valahol egy kakas. Keményen, félelem nélkül kiáltotta el az éjfélt, és hangjában benne csengett a virradat és az örök ébredés. Utána rendre a tornyok is elverték a tizenkettőt.

Felugrottak a kutyák, elindultak a felhők, és a szél – mintha új parancsokat kapott volna – megrázta a fenyőket, kiáltott valamit a kéményeknek, körülsusogta a harangokat, felborzolta a vizeket, és az öreg ház függönyeit meglengette, mintha be akarna menni, mert tudta, hogy ott ébren vannak.

A virrasztók odanéztek.

A gyertyák lángja meghajolt, s az árnyékok meglódultak, mintha ringatni akarnák a két örökös ágyat: a koporsót és a bölcsőt.

Mert ebben az öreg házban a halálnak s az életnek virrasztottak jótét lelkek, s nem lehetett tudni, a zümmögő ének altatódal-e vagy búcsúzó siratás.

A halott békén feküdt, mint aki elvégezte dolgát ezen a földön, az újszülött pedig egészséges kis öklét összeszorította, mintha rejtegetne valamit.

A kakasok azonban sürgették a virradatot.

Amikor a fenyők kidugták fejüket az éjszakából, kitárult a ház ajtaja, és elindult a menet a széles úton, melyet tisztára söpört a hó.

Elindult a virágos keresztelőpárna, és elindult az avarszínű szemfödő. Az öreg halott leszállt a sírba, mely meleg volt és áldott, mint a földdé vált bölcső, az újszülöttet pedig megkeresztelték a vízzel, mely tisztán buggyan elő a földből, mint az élet.

Zengett az ének, lobogtak örökös fények, és beírták a nagy matrikulába: 1941. Odakünn pedig megnőtt a sírdomb. Körülötte kereng a hó, panaszkodik a szél, s egy láthatatlan kéz írja a fejfára: 1940…

*

De ekkor már emberek járnak az utakon.

(1935)

Herlicska és a vidra

Tegnap éjjel későn jöttem haza. Ropogott a hó a szánkó alatt, és villogtak a csillagok hideg magasságokban. Fák jöttek-mentek az út mellett, mint a múlt alabárdosai, csilingeltek a csengők, és emlékek kapaszkodtak a saroglyába.

*

Akkor vettem először a kezembe komolyabb fegyvert. Egy öreg Kirner volt. Remek csövekkel, de még a szöges fajtából. Nagyapám állítólag 134 lépésről libát lőtt vele. Persze öreg söréttel…

A fegyvert a padlásról szedtem elő, és két napig tartott, amíg petróleummal, olajjal, drótkefével annyira mentem, hogy el lehetett olvasni a felírást: „Kirner József Budapesten”.

Aztán jött a kipróbálás.

Füstös porral, hatos seréttel, mert tanítómesterem – az öreg Herlicska – szerint a sörét ott kezdődött… pláne vidrára.

Mert arra mentünk, lesre.

Az öreg erdőőr már napok óta feszegette fantáziámat, és gondolataim már majdnem teljes egészében különféle vidrás esetekre voltak lefoglalva. Beültem a szobába, és ide-oda célozva képzeltem magam elé a nagy pillanatot.

Végre leesett az első hó.

Amint vastagodott a fehér takaró, úgy híztak reményeim, és reggel már toporzékolva vártam, hogy elindulhassunk csapázni.

A hó hullott, halkan neszezve a fenyvesben, melynek aljában kanyarogva csobogott patakunk. Öreg égerfák álltak a parton, levegőbe mosott gyökerekkel. Homokos padok a túlsó oldalon. Vízhordta rőzserakások, alámosott partok. Igazi vidraparadicsom.

Nyári emlékek jutottak eszembe.

Itt fogtam a nagy harcsát, itt meg a csukát… Töprengésemből az öreg billentett ki:

– Hát itt ment be!

Halvány nyomok látszottak, friss hóval már félig eltakarva.

– No, most keresünk egy jókora husángot, átvetjük az árkon. Ha jön a vidra a vízben, azt hiszi, hogy csapda, és kimászik a partra, hogy kikerülje… – magyarázta öreg barátom. – Ide kell ülni lesre – mutatott egy kisebb égerbozótra, mely a parttól talán húsz lépésre állott.

Mindjárt ki is néztük a helyet. Lenyestük az alkalmatlan ágakat, és elindultunk hazafelé. Egy kis sűrű mellett azt mondja az öreg:

– Van itt egy nyulacska ebben a sűrűben… ki kellene próbálni a puskát, mert nem elég ám papirosra lövöldözni… Itt látszana meg, hogy van-e a puskának prantja.

Nem volt egészen szabályos a dolog, mert az engedély csak vidrára szólott.

De nagy volt a kísértés. Elálltam, és az öreg szöszmötölve megindult a túlsó oldalon. Alig lépett kettőt-hármat, már láttam is, hogy jön a delikvens. Nagyot pukkant az öreg mordály, a nyúl felfordult. Pedig nem volt közel…

– A puska jó! – hangzott az ítélet. – Most már csak türelem, holdvilág, és meglesz a vidra.

*

Az órák mintha megálltak volna. Nem akart sehogy sem este lenni. Hol a szelet figyeltem, hol pedig aggódva lestem, nem borul-e el. De kedvezett minden.

Alkonyodott már, és átlátszó ködök kergették egymást a réten, amikor elfoglaltam helyemet. Alaposan felöltözve.

Öreg tanácsadóm óva intett, hogy órát vigyek magammal, melynek előhalászásával járó mocorgás okvetlen gyanút kelthetne, ha történetesen akkor veszem elő, amikor a vidra már közel van, de még nem láthatom a magas partok között. Mert – mondta – a róka is furfangos állat, de a vidrának inasa sem lehetne.

Így azután óra nélkül számolgattam a perceket. Lassan felkelt a hold a hátam mögött, a ködök felszálltak és szertefoszlottak, a szürkület pedig behúzódott az erdőbe.

Este lett.

Úgy éreztem, mintha egy darabjává váltam volna a csendnek, amely körülvett. Az idő összefolyt, és zűrzavaros, múltat, jelent, jövőt összekavaró gondolatok zümmögtek körülöttem. Már a dédapám is ezt az erdőt járta; itt is van eltemetve, nem messze. Mi lenne, ha most megjelenne és megszólalna:

– No, kisfiam, vidrát lesel?

Úgy érzem, nem tudnék megijedni. Mintha a vérség szeretete erősebb lenne, mint a kísértetektől való félelem. Megsimogatna – szinte vágyom rá –, és tudom, még a rég holt kezek sem lennének hidegek.

Egér rágcsál lábam mellett a gazban. Micsoda zajt csap! A hold kibújt már az öreg fenyves felett, és nappali világosságban ragyog a kis láthatár. Előttem csobog a patak. De nem mozdul semmi.

Szikrázik a hó, és nő a hideg.

Később egy pont válik el a patakparton az árnyéktól, és közeledik. Messziről látom, hogy nyúl. Előttem baktat el. Szaglálódik, majd leül. Füleit billegeti. Egyszer csak megugrik, és elrohan.

– Hát ezt mi lelte?

Nem sokáig tűnődtem. Egy róka trappolt el mellettem. Majdnem megfeledkeztem arról, hogy vidrát lesek. Akkor még nem lőttem rókát… A nyúl persze már messze jár. Ravaszdi barátom nem is nagyon erőltette magát. Hamarosan visszajött szaglászva a parton, aztán leült, és az erdő felé figyelt.

Kimondhatatlanul élveztem a jelenetet.

A róka most lehasalt, én pedig – majd a nyakam tekeredett ki – igyekeztem visszanézni, mert most már én is hallottam, hogy valami közeledik.

Egy őz volt.

A róka szinte láthatatlanná lapult előttem, amíg az őz el nem tűnt, azután újból felült, és nagyot ásított. Majd megint ráállt a nyúlcsapára, és – próba szerencse – a nyúl után eredt.

Egyedül maradtam.

A hold már a fejem felett járt, és a szemem fájt a nagy csillogástól. Be kellett időnként csuknom, hogy valamit lássak. De a vidra csak nem jött.

Időnként csobbant a víz, ilyenkor mintha villamos áram csapott volna meg, de aztán – semmi.

Nagyon hideg volt!

Olyan voltam már, mint a Mikulás. Ami szőrös rajtam, vastag, jeges zúzmarával fedve. Halántékomra mintha jeget raktam volna. Éreztem, sokáig már nem tarthatok ki, de megmozdulni nem volt lelkierőm.

Szemem előtt kékes kristályok táncoltak, és messze valahol mintha harangoztak volna…

– Mennyi idő lehet? – motoszkált fejemben a gondolat.

Végre mégis megembereltem magam, és lassan, óvatosan megmozdultam. Jó öt percbe került, amíg lábaim használhatókká váltak. Botorkáltam hazafelé, mint akit fejbe vertek. A sikertelenséget is hurcoltam mázsásnak tetsző bundámon, és szinte hallottam az öreg Herlicskát:

– Ja, gyenge volt a legény. Ki kellett volna tartani!

Majdnem visszafordultam erre a gondolatra.

Öreg malom álmodozott a dermedt hidegben az erdő közepén. Odaértem. Fáradtan dőltem a híd korlátjának, és azon gondolkoztam, bezörgetek a molnársegédhez, és megmelegedem. A molnár lakása valamivel feljebb volt.

Amint tűnődöm, zörgessek-e, elkezdenek a kacsák hápogni a molnár hidasa körül. Unottan néztem arra, és szidtam a kacsákat magamban, hogy mit ijesztgetnek. Az ilyen kacsalármázás legtöbbször vaklárma. Meglöki egyik a másikat, az megint ijedtében a harmadikat, összevissza rohangálnak, sápognak – amíg kiderül, hogy tévedés van a dologban –, és megnyugszanak.

Erre gondoltam, és már indulni akartam, amikor valami feketét látok kijönni az útra és felém.

– Görény – gondoltam. – De milyen lassan jön, mintha hozna valamit… – Felhúztam a kakasokat.

Néha nagyobbnak, néha kisebbnek látszott. Egy kacsát tolt maga előtt.

– De miért viszi el? – villant át a kérdés. – A görény nem szokta…

Szemem előtt ekkor már kékes karikák forogtak. Csak elmosódva láttam a lassan közeledő valamit, és amikor harminc lépésre lehetett – odalőttem.

Akkorát lökött a puska, hogy majd kiejtettem elgémberedett kezeimből. (Később láttam csak meg, hogy mind a két kakas „rászaladt”.) Aztán rohantam a nagy füstben görényem felé.

Odaérve megfordult velem a világ. Valami soha nem érzett boldogság zsongott minden idegemben, és szinte lerogytam a fagyos hóra – első vidrám mellé. A nagy, fehér kacsa – melytől olyan kicsinek látszott – még élt.

Közben persze megmozdult a malom környéke. Erre már csak homályosan emlékszem. Ültem vidrám mellett, és simogattam puha, bársonyos bundáját…

Az égből rángatott le az öreg Herlicska rezes hangja, ki úgy látszik, valahol a környéken leselkedett, és a lövésre előkerült.

– Elesett? – kérdezte.

Merthogy egy vidra mellé leüljön az ember a boldogságtól, ezt másként ő nem tudta volna megmagyarázni…

*

Ropog a hó a szánkó alatt, hunyorgó csillagmilliók szikráznak égi magasságban, s az emlékek már mellém telepedtek.

Messze hallom csilingelni a csengőket, mintha öreg templom rorátéján szólnának ködös boltívek homálya alatt.

A szán mellett kopasz jegenyék vágtatnak a múltba, a ködbe, mint maga a mulandóság: a tűnő emberi élet.

(1934)

Elmegy a Tél

Beteg a Tél. Nagyon beteg. Olyan, mint az öregember: reszkető, könnyen síró, messze néző.

Búcsúzik a Tél.

Nappal már alig látni. Csak éjjel jár, mint a beteg, aki a nappalt átalussza, de a sötétben papucsot húz, és elmotoszkál a szobában, hogy ne legyen olyan hangos az óra, és ne legyen olyan rettenetesen mély a csend.

Olyan a Tél, mint a haldokló, akinek várnak a halálára. A rokonság összenéz, és a szemekben az van:

– Végrendelet nincs, minden a mienk…

A Tél ezt tudja, és búcsúzik. De csak éjjel. Öregesen járja az erdőt, és megsimogatja a fákat, melyek most ébredeznek:

– Nono, kis fák. Miért borzongtok? Nem voltam szigorú hozzátok… Ezt emlékbe hagyom…

És keze nyomán dér hull a fákra, melyet azok reggel leráznak. Nem kell az öregember ajándéka senkinek.

A fagyzugokban, északi dombtetőkön ott hevernek régi hórongyai. Piszkosan, tépetten. Nem mos, nem varr az öregemberre senki. Minek? Úgyis meghal… Mindenki tudja.

Tudja a nap, tudja a szél, és tudják a felhők, akik szolgái voltak, és most széthordják utolsó rongyait, és komiszkodnak az öregúrral, akár az emberek. Talán ők is tudják: a kidőlt keresztnek senki nem köszön.

*

Én köszönök! Én nem szeretem az erejükben dölyfösködőket, mert tudom, egyszer úgyis elesett és szomorú lesz mindenki. A kemény tekintet: alázatos és révedező, a parancsoló nagy hang: lágy és kérő. Az ököl: kinyújtott, reszkető tenyér.

Az öregembernek, ha Tél is a neve, nincsen ökle… Én most se bántom a telet, és megnézem a hófoltokat, melyeket mintha cigányok hagytak volna útmutatónak későbbi karavánok számára.

Az egyik hófolton három fekete gomb. De mozognak. Összebújnak és szétugranak. Miféle nép lehet? A kocsim arra megy, és közben előveszem a gukkert. Amikor elég közel értünk, megállunk egy bokor takarásában, és belenézek a távcsőbe. (Micsoda buta szó! Egy cső, amely „táv”! Új szavakat csak a magyar parasztnak lenne szabad csinálni. Joga is legtöbb van hozzá. Ő a távcsőre azt mondja: messzelátó. Mennyivel kifejezőbb és magyarabb!)

Egyszóval belenézek a messzelátóba, melyben megjelenik két szürke varjú, egy nagy gatyásölyv, és köztük valami elhullott vad, melyet tépnek. Egy nyúl.

Egyik oldalon állt az ölyv, másik oldalon a két szürke. Esznek. Az ölyv tempósan, a két szürke mohón és mindig szemtelenebben. Amikor az ölyvet már szinte leszorították a zsákmányról, az a legnagyobb nyugalommal fejbe koppintotta az egyik szürkét.

A varjak – káár… káár – felrebbentek a levegőbe, és szidták az ölyvet, mely azonban tökéletes nyugalommal evett tovább. A varjak is belátták, hogy kár megsértődni, és leszálltak újra az élelem mellé. Az ölyvet ez sem izgatta. Ismét hármasban tépték az elhullott nyulat. A szürkék illedelmesen, az ölyv tempósan. A varjak azonban hamar elfeledték az előbbi intelmet, mert megint szemtelenül maguknak akarták az egész zsákmányt. Majdnem rámásztak az ölyvre. Az mintha csak erre várt volna: kopp! – lekent egyet annak, amelyik közelebb volt hozzá. A varjak már fel sem repültek, csak hátraugrottak, megkárogták az ölyvet, ki evett tovább, mintha amazok a világon sem lettek volna.

A varjak erre ismét „jó fiúk” lettek, és egy darabig tisztességesen ették az ő oldalukra eső részt. De nem sokáig. A szemtelen természet hamar kitört belőlük, az ölyv pedig – valami tökéletesen komikus felsőbbséggel – hol az egyiket, hol a másikat kólintotta fejbe. Mint amikor a tanító a vonalzóval odakoppint a rossz gyereknek.

Nem várhattam meg a végét, de jó tíz percig olyan élvezetet kaptam, melyet csak a természet mindig tökéletes színpadán láthat az ember.

Lám, a búcsúzó öreg Tél nem hálátlan. Megemeltem neki a kalapom csakúgy, mint amikor virágjában volt, s ő adott valamit, amit soha el nem veszíthetek.

*

Másnap ugyanezen az úton mentem hazafelé. Szembejött velem egy béresszekér. A szekér megáll, amiből tudom, hogy jelenteni akar valamit.

– Mi az újság, Forintos?

Forintos megemeli kalapját, és azt mondja:

– Nem tetszik meglőni a rókát?

Jól megnézem Forintost, nincs-e valami baja, mert ezt úgy mondta, mintha azt mondta volna:

– Adhatok egy szál gyufát?

Forintos azonban nyugodt és biztos volt a dolgában. Ez látszott a szemén. Berúgva utoljára búcsúkor volt, ezelőtt fél évvel, de azért sem szólhattam sokat, mert szolgálaton és magánkívül volt… És most felajánlja, hogy lőjem meg a rókát.

– Jó – mondom –, hát hol van a róka?

– Ott, ni – mondja Forintos, és bár mondhatom, a rókák körül nagyon szép múltra tekinthetek vissza (nemsokára elérem a százat), majd leestem a kocsiról. A róka ott volt tőlünk 70-80 lépésre, ugyanazon a hódarabkán, amelyen az ölyv oktatta becsületre a varjakat, és egerészett.

Egerészett önfeledten és nyugodtan, mintha sem puska, sem ember nem is lenne a világon. Nagyokat ugrott azzal a végtelen kecses mozdulattal, melynek láttára elfeledi az ember a puskát. Felugrott magasan, könnyedén – szinte a levegőben maradt –, és farka zászlós ívben úszott utána.

Néztük a komát, és valami vidámság szállt közénk. Mosolygott Forintos, mosolygott a kocsis a bakon, és mosolyogtam én is. Így nevet az ember a gyerekre, aki csintalan, meg is kell néha verni, de hát – istenem! – gyerek.

Hála isten! Nem volt velem puska! De nem unszolt már Forintos se, hogy lőjem meg a rókát.

– Istennek ajánlom – emelte meg a kalapját, és vidáman ballagott a szekér után, de még hallottam, amint mondta:

– Fene essék a csontodba… de szép is vagy!

…Az öregember, a Tél – íme – még egyszer kinyújtotta reszkető kezét, és adott nekem valamit, amit továbbadok, és mégis az enyém marad.

*

Erről a rókáról jut eszembe egy másik róka, mely kölyökkorban került hozzám, de mivel nagyon keveset voltam otthon, kiadtam albérletbe a munkások konyhájára. Ezen a kis rókán figyeltem meg, hogy a róka füle mily végtelenül érzékeny szerszám.

Én az ágyon feküdtem – teljes csendben –, a kis róka pedig szundikált egy cipős dobozban. Asztalomon egy vázában tavalyi cseresznye, kecskerágóág őszi piros levelekkel, melyek közül egy levél levált, és alig hallható zizzenéssel leesett az asztalra, s az én kis rókám úgy ugrott fel, mintha megütötték volna.

Nem szeretem azonban a rab állatot – különösen ha nincs időm vele foglalkozni –, de elengedni sem akartam, mert a rókát nem szaporítja az ember, akármilyen jó barátságban is van vele, hát odaadtam a sommásgazdának, hogy neveljék fel, ahogy tudják. Talán még tartottam volna pár napig, de megharagudtam rá, mert megharapta az ujjamat. Egy szürke varjúból a legízletesebb darabokat vágtam ki, de hiába tettem eléje, rá sem nézett. Erőszakoltam. Elfordította a fejét. Erre az orrához dörgöltem a húst, és az öklömnyi kis pamacs mérgesen bekapta a hússal együtt az ujjam is. Vége lett a barátságnak.

A gazda örömmel dugta zsebre, és a munkások konyháján szépen fel is nevelődött. Megevett mindent, amit a munkások ettek, és a kisgyerekekkel nagy barátságot kötött. A felnőttektől félt, de a gyerekekkel játszott, mint a kutya. A vadállat ösztöne akkor ébredt fel benne, amikor – megkötötték. Valaki azt a buta tanácsot adta a gazdának, hogy jó lesz most már megkötni a süldő rókát, mert elszökik.

Ettől kezdve a kis róka megtudta, hogy ő rab, és az első alkalommal, amikor lehetett, meg is szökött. Hogy miképp, az nem tudódott ki. Lehet, hogy valamelyik gyerek eresztette el.

Messze azonban nem ment. A szomszéd domboldal sűrű fiatalos volt, és a gyerekek, amikor keresésére indultak, meg is találták. Játszottak vele, mint régen, de megfogni többet nem engedte magát. Estefelé hazakísérte a pajtásokat, de a munkástanyához jó puskalövésre leült, és nem ment tovább. A gyerekek kivitték a vacsoráját, melyet jóízűen megevett, és amikor sötétedett, visszament az erdőbe.

Így ment ez egész nyáron.

Egyszer kint jártam a határban a gazdával, és feltűnt, hogy a völgyben, az erdő szélén a gyerekek nagy sikongatással futnak valami elől. Kérdőleg néztem a gazdára.

– A rókával játszanak, kérem.

– Hát megvan? Hiszen azt mondta, elszökött.

– El az, de vacsorára azért megjön. Az embertől fél, de a gyerekekkel eljátszik. Megfogni nem lehet. Pedig azért neveltem a kutyafajzatot, hogy majd télen eladom a bőrét…

– No, ezét aligha adja el.

– Tudom, kérem, de azért muszáj neki vacsorát adni, mert akkor a gyerekek sem esznek…

A völgyben pedig tovább folyt a játék. Csendesen lelopództam, amennyire lehetett, és elő a messzelátót.

Nyolc-tíz gyerek, lányok, fiúk, a legidősebb talán kilencéves, ekkor éppen lábujjhegyen lopódzkodtak a sűrűség széle felé. Amikor tíz lépésre lehettek: kiugrott a kis róka, és utána a visítozó gyerekhadnak. Egy kis futamodás után leült a róka, a gyerekek pedig megfordultak, és felemelt kézzel, nagy nevetéssel szaladtak felé, mintha meg akarnák verni. Amikor közelébe értek, felugrott, és mutatva, hogy ő most nagyon fél: beszaladt a sűrűbe. Amikor beért, a gyerekek megálltak, és egyszerre ők lettek az „üldözöttek”… Lassan lopódzkodtak az erdő felé, és vidám kiáltozással szaladtak el, amikor megint kiugrott és kergette őket a kis róka.

Én pedig csak néztem, néztem, és nem tudtam levenni szemem a képről, melyben annyi finom báj, annyi tiszta öröm volt, amennyit egy életben talán csak egyszer lát az ember.

…Ez is ma jutott eszembe, hogy ezt a másik rókát láttam. Ezt is tőled kaptam, búcsúzó, szomorú, öreg Tél. Lám, jó jónak lenni! Megemelni a kalapot annak is, aki elesett, annak is, aki kopott és megfáradt, mert mindent, mindent visszakap az ember: az ütést is, meg a simogatást is.

(1937)

Márciusi napok

Valamire felébredtem… Kiáltott valaki?

Csend volt. A szomszéd faluban hajnalra harangoztak, és a harangszó nyomán világosság derengett be az ablakon. Körülnéztem, és vártam, hogy történjék valami, mert magától nem ébred fel ilyen hirtelen az ember.

A világosság nőtt. A szobából kihessegette a sötétséget, szememből az álmot, s ekkor vidáman kiáltott újra a fekete rigó. Erre ébredtem fel!

A rigót nyáron nem látom kertünkben, de amikor lehullanak a levelek, megjön, és tavaszig itt marad. Fészket azonban nálunk nem rak. Nem messze van a nagy park, költeni oda megy. De ilyenkor még itt van. Végigszalad a bokrok alatt, hol megszáradtak már a hótól megnyomott levelek, és bekiált az ablakon, hogy ébredjek fel, mert ő most boldog, és hogy alhatik ilyenkor valaki, amikor az egész kerten, erdőn, mezőn és az ő kis rigószívében elkezdett dobogni a Tavasz!

Nem is alszom; dehogy alszom, csak fekszem bágyadt vidámsággal, és várom, hogy újra kiáltson a rigó. Ő azonban elhallgatott, és helyette megszólalt egy cinege:

– Kicsit ér… kicsit ér…!

A hangján azonban érzik, hogy ezt nem komolyan mondja, csak úgy kiabál összevissza, tavaszos jókedvvel, mert elmúlt immár a tél, s ilyenkor igazán mindegy, hogy mit kiabál az ember. Akinek füle van, úgyis megérti, mi van a rigófütty és a cinkenóta mögött.

Én megértem!

Felugrom, mint ahogy a vakációs diák ugrik ki ágyából, és teszek-veszek értelmetlen összevisszaságban. Kezembe veszem a borotvát, pedig még be sem szappanoztam magam… Sietek, mintha elkésnék valahonnan, és amikor készen vagyok, előveszem öreg tarisznyámat. Megnézem, mennyi patron maradt a télről, és van-e közte 12-es seréttel töltött.

Van! Nem sok, de van. Arra elég, hogy estére gond nélkül akasszam nyakamba öreg mordályomat, ha jönne az üzenet, hogy menjek, mert megérkeztek a szalonkák…

Hát erről van szó!

Az üzenet azonban késett. Érthetetlen! Hát minden évben nehezebben jönnek meg a madárkák?

Egészen azonban mégsem maradhattak el, mert egyik reggel megjött a hír: itt vannak! Itt bizony.

Mentünk. Az erdő alig nőtt tavaly óta. Az öreg kakas most is itt gallyaz fel mellettem, és úgy hangoskodik, mint aki tudja, hogy nem érheti baleset. Egy pintyőke is abba a bokorba száll, ahova tavaly szokott; egy denevér is átlibeg a fejem felett. Ez is biztos a tavalyi. Aztán jön nagy zúgással egy bogár, éppúgy, mint tavaly, és amikor felnézek az égre, ott pislog ám vacsoraváró vidámsággal az esticsillag.

No, hála istennek: együtt vagyunk!

Csak ez a kutya szél ne lenne! Utálatos fráter! Teleszíja magát, aztán: fuuuu… sssiuuu… csak úgy zörög a tavalyi cserlevél.

Itt az idő! Forgatom fejem, mert ebben a beste szélben nem hallok semmit. Ha időben észre nem veszem, még elkések…

Hát így van. Már nem kések el. Már elkéstem. Amikor meghallottam, már a fejem felett voltak. Ketten, alacsonyan és szélvészgyorsasággal. Nem korholtam magam. Nem volt művészet hibázni. A szélnek azonban mondtam valamit, ami még vályogvető körökben is becsületsértésnek számítana. És vártam tovább.

Elhallgattak a rigók, az öreg kakas is végre elhelyezkedett. Nyugatról nagy, kékes felhőkazlakat hajtott a szél, melyekbe beletörött a vacsoracsillag gyenge kis sugara, és egyszerre sötét lett.

Ekkor megint láttam három szalonkát, melyek vad iramban kergetőztek, de messze voltak, és már lőni amúgy sem lehetett. Ez volt az első este.

Márpedig ha első „szalonkámat” elhibáztam! Hajaj…!

Másnap reggel szélcsendes, csepergős, igazi szalonkának való idő lett. Fentem a fogam az esti húzásra. Ez igen! Ez már idő.

Elmúlt a nap, s amikor elindultam az erdő felé, kevés szél lengedezett. No, ez még nem baj. Gyönyörű húzás lesz ma!

A szél erősödött, erősödött, és mire feljött a csillag, és itt lett volna a nászrepülés ideje: zúgott, kavargott, hujjogott, zörgette a bokrokat, és le akarta venni fejemről a kalapot. (Ezt a húszéves gyönyörűséget…!)

Egyszóval: szemtelenkedett.

Topogtam a helyemen, forgattam a nyakam, mint a „sanda gúnár”, de kár volt a fáradságért.

Végre! Magasan, küzdve a széllel jött felém egy szalonka. Egyenest nekem. Szépen korrog. Még messze van, de ez már biztos. Csak jó helyre essen…

Arról azonban megfeledkeztem, hogy a szomszéd puskás arrafelé állt, és amikor már nekihuzakodtam a lövésnek, dirr-durr… s az én szalonkám elvágódott másfelé.

No, ide se állok többet! Mellettem nem messze szálerdő. Mérgemben a hajladozó, nagy fák sudarát nézem, amikor felettük magasan, nagy zúgással megjelenik két kacsa. Mint két pezsgősüveg. A szárnyakat nem is látni. Tőlem messze vannak, és csak a repülésükben gyönyörködöm. Micsoda motor van ezekben!

A szomszéd puskás azonban nem engedi őket. Odareccsent a kacsáknak. A két pezsgősüveg megbillen, és most már dugóval felfelé, de szemmel láthatóan makkegészségesen fúrják magukat a sötétségbe.

Amikor összejövünk, mondom a szomszéd puskásnak:

– Csak lelőtted volna azt a szalonkát. Gyönyörűen jött rám!

– Én egy karvalyra lőttem – mondja mérgesen.

– Karvalyra?

– Igen! Karvalyra. Tisztán láttam…

Nem kételkedhettem, mert nagyon „lovagiasan” nézett rám.

Ez volt az első karvaly életemben, amely – korrogott…

És ez volt a második este.

Következő nap szakadt az eső. No, nem baj. Ránk fér egy kis pihenés a nagy „szalonkázásban”.

Utána azonban annál szebb lett az idő. A szél is elcsendesedett, délire fordult, és friss földszagot hozott a mezőkről, hol párban járnak a foglyok, a nyulak már meg is unják a sok „hirtelenkedést”, és a kései vetések zöldje elválik már a sártól, melyből eddig ki sem látszott.

Menjünk! Egész úton ajánlgattuk egymásnak a jobbnál jobb, egészen biztos helyeket. El is fogadta mindahány, de amikor kiértünk, mindenki szó nélkül a régi helyére ballagott. Én is! Szinte áhítattal. Csendesen. Ez már igazi szalonkás este volt. Nem fújt a szél, nem zörgött a levél, és kétszáz lépésről is meg lehetett hallani a szalonkát.

Meg is hallottam. Úgy szóltak, hogy gyönyörűség volt hallgatni. Sőt láttam is egyet, de lőni még erre sem tudtam, mert úgy elkerültek, mintha üvegbura alatt lettem volna. A puska pedig szólt itt is, ott is.

Nem használt semmi babona. Pedig megfordultam magam körül háromszor balról jobbra, és kapartam lábammal hátrafelé, mint egy kutya…

Szóval korrogtak, pisszegtek a szalonkák, és én ismét kétségbeesetten néztem az öregerdő fölé, hol még világosság volt, és a nagy fák duzzadt rügyeiket feltartották magasra, és féltő gonddal szinte beledugták az égbe.

– Csak legalább a kacsák jönnének! – sóhajtottam, de ez csak olyan belső sóhaj volt, mert tudtam, hogy úgysem jön már semmi.

A kacsa azonban rendes nép. A kacsa meg a róka. Nem hiába szeretem őket! A kacsát, ha hívja az ember: ott terem. Mint a mesében, amikor az elátkozott királyfit a boszorkányok már a kondérba akarják tenni. (Melyik királyfi szereti, ha kondérba teszik?) Megfújja a bűvös sípot, mire ott terem a szolgálatkész óriás.

– Mit parancsolsz, édes gazdám?

Így a kacsák is!

Alig leheltem el bűvös sóhajomat, már megjelentek a nagy fák fölött zúgva, sebesen, de most már négyen. A tegnapelőtti kettő talán elbeszélte a többieknek, hogy:

–  Arra nyugodtan jöhettek, öregem… Valami csősz durrogat ott… – és most jöttek. Mint négy pezsgősüveg.

A pukkanást azonban én végeztem, és az élharcos csodálatos szép ívben esett elém. Ez igen! Ez volt a lövés! Kár, hogy nem látták többen!

Jobban örültem, mint egy szalonkának. Mint annak a szalonkának, amelyet a múltkor – elhibáztam…

Amikor összejöttünk, egyiknél is, másiknál is himbálódzott egy-egy szalonka.

– Az semmi! – fitymáltam le a kívánatos madarakat. – Ide nézzetek! – És elővettem a kacsát.

A szép gácsér tollai ragyogtak. Mindenki megnézte, megtapogatta, és a kacsa – nyert!

(1937)

Első uhuzásom

Egy álmos reggel principálisommal kocsiztunk hazafelé. Miután már mindent megbeszéltünk: hallgattunk és bóbiskoltunk. Az egyik tábláról egész felhő varjú lebbent fel. A rudas – egy bolond szürke – kiugrik oldalt, felrántja a kocsit a bakhátra, s a következő pillanatban egymás hegyén-hátán bent voltunk egy földiszederbokorban. Én felül. Ez a tiszteletlen állapot nem sokáig tartott. Igyekeztem feljebbvalómról lemászni, amire különben is szelíd felszólítást kaptam.

– Hallja, ne tehénkedjen rajtam! Vagy az eljegyzését is rajtam akarja megülni?

Ekkor már a megszámlálhatatlan tüskét piszkáltam tenyeremből, kevés eredménnyel.

– Mafla – dörmögött a kocsisra. – Mért nem vigyázol erre a dögre? Hogy a…! – Aztán előszedte a varjak minden nemzetségét, melyeket a poklok mélységes fenekére kívánt mindennemű retyerutyájával egyetemben.

Csendesen, de nagy önbizalommal megjegyeztem, hogy csak egy uhu kellene, rövidesen elintézném őket.

– Uhu – mondta az öreg –, uhu… Hát maga tud vele bánni? Vállalná?

– Hát persze – feleltem –, nincsen abban semmi ördöngösség. Csak az a baj, hogy nincs.

Akkor még nem régen voltam az uradalomban, és nem tudtam, hogy igenis van az uradalomnak egy ilyen nyugalmazott bestiája, mely az összes erdőőröket már kikészítette. Hja, ha tudtam volna…!

– Ferkó, délután kimégy a Harraihoz, és az ifiúrnak behozod az uhut!

Majd ledűltem a kocsiról. Ferkó bajsza vége gyanúsan mozgott. Azt hiszem, viharosan derülhetett magában. Egészen bánatos lettem. Hiszen olvastam én már eleget az uhuról meg az uhuzásról, de nemhogy vadásztam volna vele, de még csak nem is láttam… Hát kellett itt nagyképűsködni?

Egész délelőttömet az uhuirodalomnak szenteltem. Elővettem Lakatost, aki igen szépen megírja, miként kell vele bánni, etetni, vadászni, és miképpen lehet karmaitól vérmérgezést kapni. Már láttam magam a kórházi ágyon, akkora kötéssel a kezemen, mint egy bokszkesztyű, és láttam a doktorok gyanús fejcsóválását…

Elérkezett az ebéd ideje. Alig ettem valamit. Hamar visszavonultam, és megpróbálkoztam a szokásos ebéd utáni szusszantással. Nem ment! Az uhu járt az eszemben. Talán egy óra múlva kopognak az ajtón.

– Ifiúr! Hová tegyem a bagót?

(Hajaj, hát ez már itt van!) Megkeményítettem a hangom.

– Csak tegye le! Mindjárt megyek.

– A Harrai azt üzeni, hogy mindig sapkát köll a fejire húzni, mert hamar csúffá teszi az embört.

– Jól van. Tudom én azt jobban, mint a Harrai. Csak tegye le!

Hallom, Ferkó elmegy. Lassan kinyitom az ajtót. A látvány megnyugtató. Olyan sűrű kosárban volt szegény uhu, hogy még egy szúnyog sem bújhatott volna ki. A tetején az a bizonyos sapka.

Csend. Odahajlok, hogy mégis benézzek, talán látok valamit, amikor: fff… fff… kap… kapp…!

– Nono! – rémüldözöm. – Csak még azt szeretném tudni, hogy teszem én ennek a vadállatnak a fejére a sapkát. Nyilván ki kell ereszteni.

A bestia megzörgette a láncát a kóterban. Mintegy biztatásképpen. A lánc vége kilógott. Óvatosan felemeltem a kosarat, és bevittem a szobámba. A lánc végét ágyam lábához kapcsoltam, és óvatosan kinyitottam a kosár ajtaját. A bagoly kiugrott, nagy svungot vett, és irány az ablak. Persze a lánc visszarántotta. Megjegyzem, ezt már mind az ajtóból néztem. Baglyom egy újabb lendülettel gázcsőágyam lábtóli vasára lendült. Oda már elég hosszú volt a lánc. Közben felborzolta magát, kappogott, és mély megvetéssel nézett rám – újabb kínzójára.

Lakatos azt írja, hogy az uhu ritka okos állat, és teljesen megszelídül a jó bánásmód mellett. Lehető legszelídebb ábrázattal próbáltam közeledni, azonban uhum erős fújással és csattogással utasított vissza.

Eszembe jutott – azt hiszem, ezt is Lakatos írja –, hogy szereti, ha hosszú tollal simogatják. Honnan szerzek én most hosszú tollat? Irodánkban volt egy kitömött fácánkakas, erősen hervadó állapotban, melyet principálisom ifjabb éveiben – valószínűleg tévedésből – ejtett. A fácán rövidesen kevesebb farktollal ékeskedett, én pedig nagy igyekezettel merültem bele a bonyolult simogatási műveletbe.

Óvatosan közelítettem meg az ágyam vasán trónoló uhut. Már majdnem elértem, amikor ismét fellendült a levegőbe. A lánc visszarántotta, de most már nem az ágyra szállt. Ott állt régimódi mosdóm lecsukható tetővel. Teteje nyitva. Erre célzott. Igen ám, de rövid volt a lánc, azt már nem érte el, de elérte szobám egyetlen ékességének, porcelán mosdótálamnak peremét. A tál megbillent, az uhu csúszkált egy darabig rajta, majd lökött magán egyet, és vissza az ágy végére. Drága lökés volt… Szobám ékessége pedig darabokban hevert.

Majd a guta ütött meg. Békésre hangolt ábrázatom eltűnt, és körülnéztem valami ütleg után, hogy a háztartásomat ért durva sértést megtoroljam.

Kereső topogásomat szárnyas jótevőm nagy érdeklődéssel figyelte. Buksi, nagy fejét forgatva kísért, és úgy látszik, megérezte, hogy baj lesz, mert előbbi vadsága mintha eltűnt volna, helyet adva bizonyos joviális együttérzésnek.

Haragom persze hamar elszállt. Gondoltam, felhasználom ezt a kedvező alkalmat. Elő a fácánfarkot!

Lábujjhegyen megpróbáltam az uhut ismét belopni. Már a fejénél citerált az avult fácánfarok, amikor uhum kedélyesen bekapta a toll végét, és húzni kezdte.

Zavarba jöttem. Mi itt a teendő? Komázás akar ez lenni? Én is húzom. Húzzuk! Ide-oda. Majdnem rikkantok örömömben. Ez már barátkozás! Egyetlen öreg barátom! (Később igazán az lett.)

Végül – okos enged – az uhu elengedte a tollat, mely eltörve fittyent alá. Rohanás egy új tollért. Majd úgy esem be az irodába.

Ott ül principálisom, és az ókula fölött kérdőleg néz rám:

– Valami baj van?

Hebegtem, és elfoglaltam helyemet asztalomnál. Mintha a környék összes tűibe ültem volna. Ilyen alkalmat elmulasztani… Ott ül drága madaram, jó hangulatban várja a jótékony simogatást, és én ide vagyok szögezve. Izegtem-mozogtam, míg végre az öreg kicsoszogott.

Neki a fácánnak! Szegény kakas üvegszemével szemrehányólag nézett rám, míg ismét megraboltam.

Uhum nyugodtan ült, amikor visszamentem, nagyokat pislogott, és láthatólag jólesett neki figyelmességem. A cirógatást már nem bánta, sőt felfújta magát, és elkezdett tollászkodni. Leültem elébe, beszélni kezdtem hozzá. Értelmesen hallgatott. Aztán letettem a tollat, és kezemmel próbáltam megsimogatni.

Kopp…!

Jól a körmömre koppantott, mintegy jelezve, hogy ennyire még nem vagyunk jóban. De nem csípett meg. Így ültem és beszélgettem Tantival sokáig. Baglyom a monoton hangtól elálmosodott. Pupillája egészen apróra zsugorodott, és láthatólag küzdött az álommal.

Lassan felkeltem, öreg újságokat helyeztem el a „tisztaságnak miatta”, és dolgom után néztem.

Este vacsoránál principálisom megkérdezte, hogy megkaptam-e az uhut.

– Már meg is barátkoztunk. Nem olyan vadállat az, csak tudni kell vele bánni!

Éreztem nimbuszom rohamos emelkedését, hát felhasználtam az alkalmat:

– Holnap reggel szeretném is már kipróbálni.

– No, jól van, csak vigyázzon, mert Harrai is három hétig volt a kórházban.

Ez a tudat ismét lelohasztotta jókedvem. Vacsora után koromsötétben igyekeztem a másik épületben levő lakásomra. Csendben nyitom szobám ajtaját, és… ffff.. fff… kap… kapp… – a fejem felett.

Az ajtó mellett állt a szekrényem, ennek tetejéről jött a hang. Rémülten ugrottam vissza, és kerestem a zseblámpám, hogy megvilágítsam a helyzetet. Kinyitom az ajtót, és felvilágítok a hang irányába.

Ott trónol – Jókai összes művein – uhum, tollát felborzolva, kerekre nyílt, vörös szemeivel. Lánca a földön, vékony bőrbéklyója elszakítva. Nem is szólva a szekrényem tetején tartott folyóiratokról, melyek most már, azt hiszem, a szó szoros értelmében ,,folyó” iratok. Tanácstalanul ültem ágyam szélére: hogy alszom én itt ezzel a kiszabadult boszorkánymadárral? Tanti közben ártatlanul vakaródzott Jókai összes művein. Mit tehettem? Szépen levetkőztem, és elkezdtem újságom elolvasni. Fél szemmel lesve az uhut. Néha szóltam hozzá. Úgy látszik, megunta odafent, mert egy szép lendülettel leszállt ágyam végére. Úgy néztük egymást. Baglyom láthatólag jól érezte magát. Én nem! Ha lábam mozdítottam, odasandított. Azt hiszem, egeret sejtett a paplan alatt. Múlt az idő. Szemem már majd leragadt. De minél álmosabb lettem én, annál élénkebb lett az uhu. Leszállt a földre, és terepszemlére indult.

Hármas szekrényem középső ajtaja tükör. Baglyom arra sétálva meglátta magát benne. Szeme kerekre nyílt, és lassú léptekkel indult a testvér felé. Persze az is közeledett. Felborzolta magát, és szegény rabom a társtalanság örömtelen évei után rokonra találván elrikkantotta magát:

– Uhuhuhuuuuuu… – és megkopogtatta csőrével a tükröt.

Nagyon megsajnáltam. Az ősi éjszakák kopott lovagjának szomorú kis öröme meghatott. Elhatároztam: mindent megteszek, hogy jó barátok legyünk.

Madaram még mindig a tükör előtt tanácstalankodott, aztán megunva a másik elérhetetlenségét, visszalendült ágyam szélére.

Zseblámpámat kezem ügyébe helyezve – lesz, ahogy lesz – elfújtam a lámpát, és elaludtam. De ekkor már éjfél volt. Álmodtam aztán egész éjjel szebbnél szebb uhuzásokat, dús zsákmányt, suhogva vágó sasokat, és bárányszelíd uhut, melyet a kezemen vittem a kunyhóhoz, mint a középkor solymászai fakó metszeteken.

Amikor hajnalban bezörgettek, a vadászat előrevetett izgalmai elsöpörték az álmosságot. Uhum még mindig ágyam vasán ült, de már nem fújt rám, amikor felkeltem, és öltözködve tettem-vettem körülötte. Izgatott csak akkor lett, amikor elővettem kosarát, hogy betessékeljem. Nagyon rossz emlékek fűzhették ehhez a szűk ketrechez. Nem is erőltettem. Erős bőrkesztyűt húztam, és elhatároztam, hogy kézben viszem ki. Ha más megcsinálta ezt, megcsinálom én is. Holnapra elkészül az új szállítókosár, zsákvászonból, szakszerűen. Az új béklyó már készen volt, csak rá kellett a lábaira csatolni.