Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I. Ritterek

II. Ünnepség után

III. Az ifjú udvaroncok

IV. A hitehagyott

V. A szentbeszéd

VI. A párt feje

VII. A párt feje (Folytatás)

VIII. Párbeszéd az olvasó s az író között

IX. A kesztyű

X. A vadászat

XI. A párviadal

XII. Fehér mágia

XIII. A rágalom

XIV. A találka

XV. A homály

XVI. A vallomás

XVII. A titkos audiencia

XVIII. Hittérítés

XIX. A csuhás

XX. A könnyűlovasok

XXI. Utolsó kísérlet

XXII. Augusztus huszonnegyedike

XXIII. A két csuhás

XXIV. La Rochelle ostroma

XXV. La Noue

XXVI. A kitörés

XXVII. A kórház

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Prosper Mérimée

TESTVÉRHARC

fordította
Komor András

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-357-6 EPUB
ISBN 978-963-559-358-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
Chronique du règne de Charles IX

első kiadás: 1829
az elektronikus változat az 1928. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító François Dubois (1529 – 1584) A Szent Bertalan napi mészárlás
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.
Ritterek

«The black bands came over
The Alps and their snow,
With Bourbon the rower
They passed the broad Po.»

LORD BYRON: The deformed transformed.

Nem messze Étampes-tól, Párizs felé tartva, ma is látni még egy nagy négyszögletes épületet, csúcsíves ablakokkal, amelyeket pár durvafaragású szobor ékesít. A kapu fölött boltozat van és ebben valamikor egy kőmadonna állt; a forradalom idején ezt is utólérte annyi szent akkori sorsa: a Larcy-ban székelő forradalmi tanács elnökének rendeletére nagy ceremóniák között darabokra törték. Azóta másik Madonna-szobrot állítottak helyére; ez ugyan csak gipszből készült, de némi selyemrongy és üveggyöngy segítségével elég jól fest és tekintélyes külsőt ad Claude Giraut kocsmájának.

Több mint két évszázada, azaz 1572-ben, az épület, akárcsak ma, a megszomjazott utasok befogadására szolgált; de akkoriban még egész más képe volt. A falak telefirkálva s az ákombákomok a polgárháborúk forgandóságát mutatták. A szavak mellett, hogy: Éljen mi urunk, a herceg![1] ott lehetett olvasni: Éljen Guise hercege / halál a hugenottákra! Kissé odébb, valami katona szénnel egy bitófát rajzolt s akasztott embert rája s hogy félre ne érthessék, megtoldotta alján a felirattal: Gaspard de Chátillon. Ám, úgy látszik, hamarosan a protestánsok kerültek uralomra a vidéken, mert vezérük neve áthúzva, helyébe Guise hercegének neve került. Más felírások aztán félig elmosódottan, nehéz olvasni s még nehezebb ildomos szavakra átfordítani őket: ezek a mellett bizonyítottak, hogy a királyt és anyját csak, oly kevéssé tisztelték, mint a pártok vezéreit. De minden látszat szerint, szegény Madonna szenvedett legtöbbet a polgári s vallási fenekedésben. Vagy húsz helyen megcsorbulva a puskagolyóktól, a szobor a legjobb bizonyság lehetett a hugenotta zsoldosok buzgóságára, amely le akart rombolni mindent, amire csak a «pogány kép» neve ráillett. Míg a katolikus hívő illő alázatossággal emelte meg süvegét, mikor elhaladt a szobor előtt, a protestáns lovas kötelességének tartotta, hogy fustélyából golyót röpítsen feléje; s ha eltalálta, büszke volt önmagára, mintha csak az Apokalipszis-béli szörnyet verte volna le s kiirtotta volna a bálványok imádatát.

A két ellenséges tábor több hónapja már békét kötött; de csak az ajkak s nem a szív mondták rája az esküt. A két párt haragja megmaradt továbbra is ugyanabban a csillapíthatatlanságában. Minden arra emlékeztetett, hogy a háborúság alig kisideje múlott el, minden azt jelezte, hogy a békesség nem lehet hosszúéletű.

Az Arany Oroszlánhoz címzett fogadó tele volt katonákkal. Idegenes kiejtésükről, különös ruházatukról rájuk lehetett ismerni, hogy ama német lovasok ezek, akiket rittereknek neveznek s akik szolgálatukat jöttek felajánlani a protestáns pártnak, kiváltkép, ha. ez jól meg tudta őket fizetni. Ügyességük a lovaglásban és gyorskezűségük a tűzfegyverek használatában félelmessé tette ezeket az idegeneket ütközet napján, de talán még több joggal, alapos fosztogatók s irgalmatlan győztesek hírében is állottak. A csapat a fogadóban vagy ötven lovasra rúgott; előző nap hagyták el Párizst és Orléans-ba igyekeztek, hogy ott szállást tartsanak.

Egyrészük a fal mellé kötött lovakat vette gondozásba, mások a tüzet élesztették, a nyársat forgatták s ott foglalatoskodtak a konyha körül. A szegény fogadós gazda, süvegje kezében, könnyel a szemében, nézte a felfordulást, amelynek a konyha színhelye lett. A baromfiudvar kiirtva, pincéje kifosztva, a borosüvegeknek egszerűen letörték a nyakát, mert kihúzni a dugót restek voltak már; és mi rosszabb, az, hogy tudta jól, hogy hasztalan a király minden szigorú parancsa a harcosok közti fegyelemre, nem várhatja kárának megtérítését azoktól, akik mint ellenséggel bántak vele. Ismert igazság volt ez ezekben a szerencsétlen időkben, hogy akár béke, akár háború, egy fegyveres csapat a maga kénye- kedvére él mindenütt, ahová csak kerül.

Zsírtól, füsttől megfeketedett tölgyfa-asztal mellett ült a ritterek kapitánya. Nagy, vállas ember volt, úgy az ötvenes körül, sasorral, tüzesre pirult arccal, szürkülő s ritkuló hajjal, amely alig-alig takarta azt a behegedt széles sebet, ami balfülénél kezdődött és lent sűrű bajusza alatt veszett el. Vértjét, sisakját levetette, csak magyar bőrből készült ujjasát tartotta fenn; ez egész fekete volt az odadörzsölődő fegyverektől s gondosan toldozva-foltozva már több helyen. Kardját, pisztolyait lerakta a padra, kéztávolságnyira magától; csupán egy széles tőrt hagyott oldalán, azt a fegyvert, amit előrelátó ember nem vet le, csupán lefekvés előtt.

Baloldalán egy fiatalember ült, magas, arca pirospozsgás; elég tűrhetően volt öltözve. Ujjasa hímzett s egész ruházatán valamivel több keresettség látszott, mint társa öltönyén. Pedig csak a kapitány kornétása volt.

Két fiatal húsz-huszonöt év körüli nő ült társaságukban ugyanannál az asztalnál. Ruházatuk a nyomornak s a fényűzésnek furcsa keveréke; látszott, nem rájuk szabták, csak a hadi szerencse juttatta kezük közé. Egyik valami köpenyfajtát viselt arannyal hímzett, de egészen kifakult damasztból s alatta egyszerű vászonruhát. A másikon lila bársonyruha volt, fején férfi-süveg, szürke nemezből, a dísz rajta egyetlen kakastoll. Mindketten csinosak voltak; de kihívó tekintetükön, szavaik fesztelenségén megérzett, hogy megszokták ezt a katonák közti életet. Németországot minden határozottabb foglalkozás nélkül hagyták el. A bársonyruhás cigánylány volt; tudott kártyát vetni s mandolinon játszani. A másik a seborvosláshoz értett egy keveset és mintha a kornétás vonzalmában foglalt volna el kiválasztott helyet.

Négyen, mindegyik jókora palack és pohár előtt, csevegtek és ittak és várták, hogy megfőjön a vacsora.

A beszélgetés, mint ahogy ez már éhes emberek között szokás, el-ellankadt, amikor a kocsma kapuja előtt jól megtermett, eléggé csinosan öltözött ifjú állította meg pejparipáját. A ritterek trombitása felkelt a pádról, amelyen ült s odalépve az idegenhez, megfogta a ló kantárát. Az idegen már épp meg akarta köszönni, mert valami udvarias aktusnak nézte a mozdulatot; de bizony észrevette tüstént, hogy csalódott, mert a trombitás felnyitotta a ló száját s az értő szemével annak fogait kezdte vizsgálgatni; majd pár lépést hátrált és szemügyre véve a nemes állat lábát és tomporát, az elégedett ember mozdulatával bólogatta fejét: - Jó ló, uram, jó lovon ülsz - szólt a maga tájszólásán; és hozzáfűzött néhány szót németül, ami megnevettette cimboráit, akik közé aztán visszaült.

Ez a minden ceremónia nélkül való lóvizsgálás nem volt nagyon az utas ínye szerint; mégis megelégedett azzal, hogy megvető tekintettel mérje végig a trombitást és aztán minden segítség nélkül leszállt a nyeregből.

A kocsmáros, aki épp akkor lépett ki házából, alázatosan elvette kezéből a ló kantárát s füléhez hajolva szólt, halkan, hogy valahogy meg ne hallják a ritterek:

- Isten segítsen, ifjú nemes uram! de bizony rossz órában érkezett kigyelmed; mert ez a vastagnyakú pogány had - ó bár szent Kristóf törné ki valamennyinek nyakát! - nem kedves az igaz keresztényeknek, aminő kigyelmed és én vagyunk.

Az ifjú savanyúan mosolygott.

- Az urak itt - szólt - protestáns harcosok?

- És ritterek még hozzá - folytatta a kocsmáros. - Hogy Mi Asszonyunk verje meg őket. Egy órája, hogy itt vannak s darabokra törték fele bútorom. Irgalmatlan rablók mind, akárcsak vezérük, Chátillon úr. a Sátán híres admirálisa.

- Több óvatosságot, öreg! - felelt az ifjú - a szakállad őszül, de fejed lágya, úgy látom, nem nőtt be még. Ha történetesen protestánssal beszélnél, az néhány alapos ütéssel felelhetne most.

És e szavak közben, fehérbor csizmájára rácsapkodott lovaglóvesszejével.

- Hogyan!... mi!... kigyelmed hugenotta!... akarom mondani, protestáns! - kiáltotta megrökönyödötten a kocsmáros. Egy lépéssel hátrahúzódott s fejtől lábig végigmérte az idegent, mintha ruházatán keresne valami jelet, amiből kitalálhatja, hogy ugyan milyen valláshoz tartozik. A vizsgálódás s az ifjú nyílt, nevető arca lassacskán megnyugtatta s rákezdte újra, de már halkabban:

- Protestáns ebben a zöld bársonyruhában! hugenotta ezzel a hispán-módi bodrozott gallérral! ó! nem. ez lehetetlen! Ó! ifjú uram, ily pompás ruhát nem látni eretnekeken. Szent Máriám! finom bársonyujjas, nem való ez ezeknek a redveseknek!

E pillanatban megsuhogott a vessző és szegény kocsmáros arcába csapódott; többet mondó magyarázat nem kellett az idegen hitéről.

- Esztelen fecsegő! itt van, tanulj meg máskor lakatot tenni a nyelvedre. Egykettő! vidd lovam az istállóba. Ne lásson semmiben hiányt.

A kocsmáros szomorúan lehorgasztotta fejét s bevezette a lovat valami csűrféle alá, ezer átkot morogva magában a német és francia eretnekekre és ha az ifjú nem követte volna, hogy lássa, miképp bánnak lovával, szegény állat kétségkívül elesett volna estebédjétől, mint afféle kártékony eretnek.

Az idegen bement a konyhába s köszöntötte az ott- levőket, kecsesen megemelve nagy kalapját, amelyet fekete-sárga toll árnyalt. A kapitány viszonozta az üdvözlést s mindketten egy ideig szótlanul nézték egymást.

- Kapitány, - szólt az ifjú jövevény - protestáns nemes vagyok és örülök, hogy itt hittestvéreimmel találkozom. Ha önöknek is kellemes, együtt vacsorázhatunk.

A kapitány, akit az idegen előkelő viselkedése és választékos öltözéke kellemesen érintett, azt válaszolta, hogy örvend a szerencsének. És Mila, a cigánylány, akiről már beszéltünk, máris helyet mutatott neki a pádon, maga mellett, és, minthogy szolgálatkész természet volt, még poharát is odaadta, mire a kapitány sietett megtölteni azt.

- Dietrich Hornsteinnak hívnak - szólt a kapitány, odakoccintva poharát az ifjú poharához. - Bizonyára hallotta már hírét Dietrich Hornstein kapitánynak. Én vezettem a portyázókat rohamra a dreux-i ütközetben s aztán Arnay-le-Duc-nél is.

A jövevény elértette a célzást, amellyel így kerülő úton az ő nevét kívánták tudni; nyomban válaszolt:

- Sajnálom, hogy magam részéről oly dicsőséges nevet nem mondhatok, mint az öné, kapitány uram; már ami az én nevemet illeti, mert atyám neve jólismert ebben a mi polgárháborúnkban. Bernard de Mergynek hívnak.

- Jól hallottam a nevet? - kiáltott fel a kapitány színültig töltve poharát. - Ismertem atyját, Bernard de Mergy uram; ismertem őt a háborúságok kezdetétől fogva, mint ahogy legjobb barátját ismeri az ember. Az ő egészségére, Bernard uram.

A kapitány felemelte poharát és pár szót szólt hátra németül csapatához. Abban a pillanatban, ahogy a bort ajkához értette, valamennyi katonája feldobta a magasba süvegét s nagyot kurjantott. A fogadós azt hitte, hogy ez a mészárlásra való jel és térdre hullott. Bernard-t magát is meglepte kissé ez a különös tiszteletadás; de kötelességének tartotta, hogy feleljen e germánmódi udvariaskodásra s ő is ivott a kapitány egészségére.

A borosüvegekből, amelyeket jócskán ért támadás még az ő érkezése előtt, nem tellett már erre a köszöntőre.

- Talpra, fickó, - szólt a kapitány a fogadós felé fordulva, aki még egyre térden állt - talpra és hozz bort. Nem látod, hogy üresek már az üvegek?

És a kornétás, hogy erősebb bizonyságot adjon a szónak, egy üveget a kocsmáros feje felé repített. Az futott le a pincébe.

- Világ ostobája ez az ember, - szólt Mergy - de ha az üveg eltalálja, nagyobb bajt okozhatott volna neki, mintsem ön akarta.

- Ó! - szólt a kornétás széles szájjal röhögve.

- Egy pápista feje - jegyezte meg Mila - keményebb ennél az üvegnél, még ha üresebb is.

A kornétás még nagyobbakat nevetett s vele a többiek, sót maga Mergy is, bár ő mintha inkább a cigánylány szép szájára s nem annyira a kegyetlen pajzánkodás miatt mosolygott volna.

Bort hoztak, követte azt az étel s rövid hallgatás után, a kapitány teli szájjal elkezdte újra:

- Hogy ismertem-e Mergy urat? A gyalogosok ezredese volt urunk a Herceg első hadjáratában. Két hónapig egyazon házban aludtunk Orléans ostroma alatt. És hogy érzi most magát?

- Magas korát tekintve, Istennek hála! elég jól. Sokat mesélt nekem ő is a ritterekről és a sok dicső tettről, amit véghez vittek a dreux-i ütközetben.

- Ismertem idősebbik fiát is... az ön fivérét, George kapitányt. Akarom mondani...

Mergy zavarodottnak látszott.

- Bátor vitéz volt, aki nem ijedt meg a maga árnyékától, - folytatta a kapitány - de, az ördögbe! tüzes fej volt az mindig. Megértem jól az ön atyja haragját; sok bánata lehetett, amikor fia elhagyta hitét.

Mergy nyaka tövéig elpirult; néhány szót dadogott, mintegy hogy mentegesse fivérét, de könnyű volt látni, hogy ő még erősebben elítéli azt, mint a ritterek kapitánya.

- Ah! látom, hogy önnek ez fájdalmat okoz - szólt a kapitány. - Hát jó! szót se többet erről. Nagy vesztesége ez a mi hitünknek és nagy nyereség a királynak; mondják, nagy tisztességgel is bánik vele.

- Párizsból jön, ugye? - szólt közbe Mergy, hogy másra terelje a szót. - Az Admirális megjött már? Biztos, látta is őt? Hogy érzi magát?

- Blois-ból érkezett meg az udvarral, épp amikor mi eljöttünk. Pompásan van; friss és tele van élettel. Még húsz polgárháború elfér a hasában, ó a mi drága urunk! Őfelsége oly kitüntetően bánik vele, hogy a pápisták mind majd felfordulnak irigységükben.

- Csakugyan? Soha nem ismerheti el eléggé érdemeit a király.

- Itt van mindjárt: tegnap is láttam a Louvre lépcsőjén a királyt, ahogy szorongatta az Admirális kezét. Guise uram, aki mögöttük jött, olyan arcot vágott, mint a kuvasz, ha vesszővel kenegetik, és én, tudja, én mire gondoltam? Én mintha csak azt az embert látnám, aki a vásárban az oroszlánt mutogatja; nyújttatja az oroszlánnal a mancsát, mint ahogy a kutyákkal teszik.; de ha a fickó könnyeden mozog és látszólag nyugodt is, soha egy pillanatra sem felejti el, hogy a mancsnak, amit kezében tart, irtózatos karmai vannak. Igen, úri szavamra! azt lehetett volna mondani, hogy a király érzi az Admirális karmait.

- Az Admirálisnak hosszú karja van - szólt a kornétás. (Ez akkoriban közmondásszerű szólás volt a protestáns seregekben.)

- Bizony egész szemrevaló ember még az ő korában - jegyezte meg Mila kisasszony.

- Szívesebben fogadnám el szeretőnek, mint akármelyik fiatal pápistát - toldotta meg Trudchen, a kornétás kegyeltje.

- Ő a mi hitünk oszlopa - szólt Mergy, részt kérve ő is a dicséretekből.

- Igen, igen, csakhogy pokolian szigorú a fegyelem dolgában -- szólt a kapitány fejcsóválva. Kornétása sokatmondóan hunyorította szemét és kövér arca valami fintorba kényszeredett, ami mosolyt akart jelenteni.

- Nem vártam volna - szólt Mergy - hogy egy olyan régi katona, mint ön, kapitány uram, gáncsolni- valót találjon urunkon, az Admirálison, azért a teljes fegyelemért, amit seregében megteremtett.

- Igen, hisz kétségtelen, kell a fegyelem; de végre is gondolni kell arra is, hogy mennyi minden rosszat kell elszenvednie a katonának és nem kellene megtiltani neki, hogy kissé a kellemesebb részét kivegye a dolgoknak, ha véletlen arra alkalom találkozik. No de hát jó! Minden embernek megvan a maga hibája és bárha fel is akaszttatott engem, igyunk az Admirális egészségére.

- Az Admirális felakaszthatta önt! - kiáltott Mergy. - De hiszen akasztott ember létére kitűnő erőben van kapitány uram.

- Fel hát! a szakramentumát! bizony, hogy felakaszthatott; de hát én nem vagyok haragtartó és igyunk csak az egészségére.

És mielőtt Mergy tovább kérdezhetett volna, a kapitány megtöltötte mind a poharakat, megemelte süvegét és rászólt a katonáira, hogy háromszoros hurrát kiáltsanak. Amint a poharak kiürültek s az ordítás elült, Mergy újra kezdte:

- Hát aztán miért akasztották fel kapitány uramat?

- Semmiségért; egy kifosztott nyomorúságos kolostorért Saintonge-ban, ami aztán valahogy leégett.

- Igen ám, de még nem szaladt el belőle akkor minden csuhás - szólt közbe a kornétás, teli torokkal nevetve a saját tréfáján.

- Ó ugyan! mi az már, hogy az ilyen fickó kissé hamarább vagy kissé később ég-e meg? Az Admirális mégis, hiszi-e Mergy uram? az Admirális irtón megharagudott miatta; elfogatott és a főhadbíró minden további teketória nélkül kimondta rám az áldást. Mind a nemesek, a főurak, akik az Admirális körül voltak, beleértve La Noue uramat is, aki pedig, mint tudjuk, ugyancsak nem kényezteti a katonát, mind a kapitányok kérlelték őt, hogy bocsásson meg nekem, de ő kurtán elutasított mindenkit. Kutyafékom! hogy milyen mérges volt! Csak úgy rágta dühében a fogpiszkálóját. Ismeri a mondást? Ments meg Uram minket Montmorency úr miatyánkjától, és az Admirális fogpiszkálójától! - Isten lássa, ha vétkezem! szólt - ám a gazságot ki kell ölni, amíg gyereklány, mert ha nagy dámává hagyjuk nőni, ő öl meg minket. Odajött aztán a pap, könyvével hóna alatt; odavittek aztán mindkettőnket valami tölgy alá... mintha ma is látnám még, egyik ága előrenyúlva, mintha kimondottan csak az én kedvemért nőtt volna. Ráhurkolják a kötelet a nyakamra... Valahányszor csak erre a kötélre gondolok, a gégém kiszárad, mint aki taplót nyelt.

- Itt van mivel megnedvesíteni - szólt Mila és színültig töltötte a mesélő poharát.

A kapitány kiürítette egy hajtásra s aztán folytatta:

- Bizony már úgy tekintettem magam, mint a tölgyön lógó makkot, amikor eszembe jutott, hogy szóljak az Admirálisnak:

- Ej! Nagyjóuram, hát így kell felakasztatni az embert, aki a portyázókat vezette Dreux-nél? Látom, kiköpi fogpiszkálóját s újat kotor elő. Szólok magamban: - Jó! ez jó jel. És ő magához szólította Cormier kapitányt s valamit mondott neki halkan; aztán a bíróhoz fordult:

- Egykettő, húzzák fel ezt az embert! - És már sarkon fordult. Annak rendje-módja szerint fel is húztak, de a derék Cormier kihúzta kardját s egy pillanat s már elvágta a kötelet, úgy, hogy én lepottyantam az ágról, vörösen, mint a főtt rák.

- Isten éltesse, kapitány uram, - szólt Mergy - hogy ily olcsó áron szabadult.

Figyelmesen nézte a kapitányt és mintha valami feszélyezettséget érzett volna, hogy olyan ember társaságában van, aki minden bizonnyal megérdemelte a bitót. Ám, ezekben a szerencsétlen időkben, a bűntett oly gyakori volt, hogy nem lehetett oly szigorúan megítélni, mint ahogy ma tennénk. Az egyik párt kegyetlenkedései mintegy jogot adtak bizonyos fajta megtorlásra és a vallásgyűlölet elnyomott úgyszólván minden honfitársi érzést. Es, hogy megmondjuk az igazat, Mila kisasszony ingerkedései az asztal alatt s a bor gőze, amely jobban hatott e fiatal agyra, mint a ritterek kemény koponyájára, mindez valami különös türelmességre hangolta asztaltársaival szemben.

- Én egy héten át valami fedett kordélyban dugdostam a kapitányt - szólt Mila - s csak éccaka engedtem, hogy kimenjen.

- Én meg - tette hozzá Trudchen - enni, inni adtam neki: itt van, megmondhatja ő is.

- Az Admirális látszólag nagyon mérges volt Cormier-ra; de ez előre megbeszélt játék volt csak kettejük között. Ami engem illet, én sokáig ott ténferegtem a sereg háta mögött, nem mertem mutatkozni az Admirális előtt; végül is, Longnac ostrománál, megpillantott engem a lövészárokban. Rám szólt: - Dietrich barátom, hát ha nem akasztottak fel, menj s most lövesd agyon magad. És rámutatott az árok nyílására. Megértettem, mit akar mondani s bátran közébe ugrottam a rohamnak s másnap, az országúton, elébe álltam, kezemben süvegemmel, amelyet átlikasztott egy puskagolyó. - Nagyuram, - szóltam - hát már engem csak azonmód lőttek agyon, mint ahogy felakasztottak. Elmosolyodott, kezembe nyomta erszényét, szólva: - Itt van. új süvegre. Attól fogva állandóan jóbarátok maradtunk. Ó! az a gyönyörű zsákmányolás ott akkor Longnac városában! A számban összefut a nyál, ha csak rája gondolok!

- Ó! micsoda szép selyemruhák! - kiáltott fel Mila.

- És mennyi gyönyörű fehérnemű! - lelkendezett Trudchen.

- És ahogy ott az apácákkal voltunk a nagy kolostorban! - szólt a kornétás. - Kétszáz lovas muskétás egy tető alatt száz apácával!...

- Több mint húszán ott is hagyták a pápistaságot, - szólt Mila - annyira kedvükre voltak a hugenották.

- Itt volt, - kiáltott fel a kapitány - itt volt aztán gyönyörűség elnézni a mi derék portyázóinkat, ahogy miseruhával hátukon mentek a lovakat itatni, a lovakat, amelyek az oltárról ették a zabot és minket, akik a csukások édes borát az Ő ezüstkelyheikből hajtogattuk!

Hátrafordult, hogy inni kérjen és meglátta a fogadóst. Keze össze volt kulcsolva és szemét valami leírhatatlan borzadállyal az égnek emelte.

- Adta barma! - szólt vállát vonva derék Dietrich Hornstein uram. - Hogy akadhat olyan ostoba ember, aki elhigyje mind a zagyvaságot, amit a pápista papok papolnak! Hallja csak, Mergy uram: a montcontour-i ütközetben pisztolylövéssel leterítettem Anjou herceg egy nemesét: ahogy lehúzom róla ujjasát, hát mit gondol, mit látok a gyomra fölött? Egy nagy darab selymet, teleírva az egész szentek neveivel. Azt hitte, ez megoltalmazza őt a golyók ellen. Teremtette! én oszt megtanítottam őkelmét, hogy nincs az a skapuláré, amit át nem üt egy jó protestáns golyó.

- Jó, jó, ez skapuláré, - szólt közbe a kornétás - de az én vidékemen pergameneket árulnak, amik egyaránt megvédenek ólom és vas ellen.

- Már én bizony szívesebben veszek egy jól kovácsolt, jó acélból való vértet, - szólt Mergy - olyat, aminőt Jacob Leschot mester készít Hollandiában.

- Hallgasson csak, - szólt a kapitány - mert azért nem lehet tagadni, hogy van szer, ami sebezhetetlenné tesz. Én mondom, én; láttam Dreux-nél egy nemest, akit melle kellő közepén ért a puskagolyó. Ez ismerte egy kenőcsnek a titkát, ami sebezhetetlenné tesz és be is dörzsölte vele magát a bekecse alatt. Nos hát, még azt a fekete-piros foltot sem lehetett látni, amit az ütés hagy maga után.

- És nem gondolja inkább, hogy a bekecs magában elgyengíthette a puskagolyót?

- Ó! önök, franciák, nem akarnak hinni semmiben. De mit szólt volna, ha látta volna, mint ahogy én a két szememmel láttam, azt a sziléziai katonát, aki az asztalra tette kezét és senki sem tudta őt késével még csak megkarcolni sem? De ön nevet és nem hiszi, hogy ez megtörténhetett? Kérdezze csak Milát. Látja itt ezt a lányt? Ő olyan tájékról való, ahol a boszorkánymesterek annyira közönségesek, mint nálunk a csuhások; ő aztán mondhat önnek hátborzongató históriákat. Néha, hosszú őszi estéken, ha kint ülünk a szabadban a tűz körül, a hajam az égnek áll a kalandoktól, amiket ő mesél.

- Kimondhatatlan örülnék, ha hallanék egy ilyet - szólt Mergy, - Szép Mila, hozza meg nekem ezt az örömöt.

- Igen, Mila, - erősködött a kapitány is - mondj el valami történetet, amíg mi itt ki nem ürítjük az üvegeket.

- Figyeljetek hát - szólt Mila - és ön, ifjú nemes uram, ki nem akar hinni semmiben, nagyon kérem, a kétségeit tartsa meg önmagának.

- Hogy mondhatja, hogy én nem hiszek semmiben? - szólt hozzá halkan Mergy - becsületemre, úgy hiszem, hogy megbabonázott, mert már fülig szerelmes vagyok magába.

Mila csendesen eltolta magától, hisz Mergy ajka csaknem arcát érintette már; és miután rövid pillantással jobbra-balra nézett, hogy vajon mindenki odahallgat-e, hozzákezdett a meséhez:

- Kapitány úr bizton volt már Hammelnben?

- Soha én.

- És kegyed, kornétás?

- Én se még.

- Hogyan! hát senkit sem találok, aki járt volna már Hammelnben?

- Én voltam ott egy évig - szólt előre lépve egyik katona.

- Jó hát! Fritz, láttad a hammelni templomot?

- Legalább is százszor.

- És színes ablakait is?

- Persze hogy láttam.

- És mit láttál ott festve ezeken az ablakokon?

- Ezeken az ablakokon?... A baloldali ablakon, úgy emlékszem, egy nagy fekete ember van festve, aki furulyázik és kisgyerekek futnak utána.

- Igen, úgy van. Nos hát, elmondom ennek a fekete embernek s ezeknek a gyerekeknek a történetét.

«Sok-sok év előtt történt, hogy Hammeln lakói sokat szenvedtek a patkányok miatt, amelyek megszámlálhatatlan sokaságban jöttek észak felől, oly sűrű rajokban, hogy a föld egész fekete volt tőlük s hogy semminő fuvaros sem merte volna áthajtani az úton lovait, amerre ezek a férgek elvonultak. Mindent, mindent elpusztítottak s felfalni a csűrben egy rakomány gabonát ezeknek a patkányoknak csak annyi volt, mint nekem meginni egy pohár jó bort.»

Ivott, megtörölte száját és folytatta:

«- Egérfogó, patkányfogó, csalétek, méreg, minden hasztalan volt. Brémából tizenegyezer macskát hozattak, de ez sem segített. Ezret ha megöltek, tízezer jött helyébe s még éhesebb állatok, mint az előbbiek. Röviden, ha nem akadt volna orvosság erre a nyavalyára, nem maradt volna Hammelnben egy szem gabona s az egész lakosság meghalt volna éhen.

«íme hát, egy pénteken jelentkezik a város polgármestere előtt egy ember, jól megtermett, napsütött arcú, szikár, nagyszemű, szája fülig ér, piros ujjasba öltözve, hegyes süveggel, széles nadrágja szalagokkal tele, szürke harisnyában és bokrétás cipőben, amelynek színe, mint a tűz. Oldalán kis bőrzsákot hordott. Mintha most is látnám.»

Minden szem a fal felé fordult, amelyre Mila tekintete szegződött.

- Hát látta is őt? - kérdezte Mergy.

- Én nem, de nagyanyám látta és oly jól emlékezett arcára, hogy akár le is rajzolta volna képmását.

- És mit mondott a polgármesternek?

«- Felajánlotta, hogy száz arany tallérért megszabadítja a várost a pusztító veszedelemtől. Elképzelhetitek, a polgármester és mind a polgár kapva kapott az ajánlaton. Az idegen máris kihúzott zsákjából egy bronzfurulyát, megállott a piactéren, a templom előtt, de, jegyezzétek meg jól, hátat fordítva annak s valami különös dalt kezdett játszani, amit német furulyás még nem játszott soha. Íme hát, e dal hallatára, valamennyi magtárból, a falak valamennyi likából, a gerendák s a tető zsindelyei alól, egér és patkány, százával, ezrével, futott feléje. Az idegen, mindegyre furulyázva, a Weser felé tartott és itt, levetve cipőjét, bement a vízbe s nyomában Hammeln valamennyi patkánya, amely aztán mind a vízbe fulladt. Nem maradt a városban csak egy s mindjárt meghalljátok, ez miért maradt. A boszorkánymester, mert hiszen az volt, megkérdezte egyik megkésett patkánytól, amely még nem futott be a folyóba, hogy hát Klauss, a fehér patkány, mért nem jött még.»

«- Uram - szólt a patkány - az már olyan öreg, hogy nem tud járni többé.»

«- Menj hát érte - felelt a varázsló. És a patkánynak vissza kellett futnia az utat a városba, ahonnan kisvártatva újra megjött egy nagy fehér patkánnyal, amely oly öreg, de oly öreg volt, hogy vonszolni se tudta már magát. A két patkány, a fiatalabb az öreget farkánál húzva, bement a Weserbe s belefulladt, mint a többi társuk. így a város megtisztult a bajtól. Ám, amikor az idegen jelentkezett a városházán, hogy megkapja az ígért jutalmat, a polgármester és a polgárok, úgy gondolkodván, hogy már nincs mit félniük a patkányoktól, s úgy képzelvén, hogy könnyű dolguk lesz elbánni egy emberrel, akinek semmi védelmezője, nem átallták, hogy mindössze tíz aranyat ajánljanak az Ígért száz helyett. Az idegen követelte jussát: elzavarták. Erre megfenyegette őket, hogy drágábban fogják megfizetni, mintsem vélnék, ha be nem tartják ígéretüket betű szerint. A polgárok nagy nevetésbe törtek ki erre a fenyegetődzésre, kidobták a városházáról, patkányok prédikátorának nevezve őt; ezt a gúnynevet átvették a városbeli gyerekek s utána kiabálták, követve őt az utcákon végig egész az Újkapuig. Következő pénteken, pontban délben, megjelent újra az idegen a piactéren, ám ez alkalommal bíborszínkalapban, amely furcsamód a szemébe volt gyűrve. Kihúzott zsákjából egy furulyát, egészen mást, mint az első volt és amint elkezdett játszani, a város minden fiúgyermeke, hatévtől tizenötig, követte őt s kiment vele a városból.»

- És Hammeln lakosai hagyták, hogy így kicsalja Őket? - kérdezte egyszerre Mergy és a kapitány.

- Azok követték őket egész Koppenberg hegyéig, egy barlangnyílásig, amelyet ma már betemetett a kő. A furulyás bement a barlangba s mind a gyerek utána. Egy ideig még hallatszott a furulyaszó; mind halkabb és halkabb lett; a végén aztán nem hallatszott már semmi sem. A gyerekek eltűntek s azóta se jött felőlük semmi hír.

A cigánylány elhallgatott s végignézett az arcokon, hogy meglesse, elbeszélésének minő hatása volt a hallgatókra.

A ritter, aki járt Hammelnben, szólalt meg most.

- Oly igaz ez a történet, hogy ma is még, ha valami nagyobb eseményről beszélnek Hammelnben, azt mondják: Ez tíz évvel, húsz évvel azután történt, hogy eltűntek gyermekeink... Falkenstein úr hatvan évre rá fosztotta ki a várost, hogy gyermekeink odalettek.

- Ám az a legérdekesebb, - szólt Mila - hogy ugyanebben az időben, jó messzire Hammeln városától, lent Erdélyben, gyermekek toppantak oda, akik kitűnően beszéltek németül s akik nem tudták megmondani, honnan jöttek. Megházasodtak később, megtanították gyermekeiket anyanyelvükre s innen van, hogy Erdélyben mai napig is beszélnek németül.

- És ezek a hammelni gyerekek, akiket az ördög vitt oda? - kérdezte mosolyogva Mergy.

- Az ég a tanúm, hogy ez így igaz! - kiáltott a kapitány - én jártam Erdélyben s tudom, hogy ott azok németül beszélnek, míg köröskörül mindenütt valami pokoli zagyvaságot gagyognak.

A kapitány tanúsága felért minden bizonyítékkal.

- Akarja, hogy megmondjam a jövőjét? - kérdezte Mila Mergy-től.

- Szívemből kívánom - válaszolt Mergy, balkarját átfonva a cigánylány derekán, míg jobbtenyerét odanyújtotta neki.

Mila vagy öt percig szótlanul nézte a tenyeret s közben elgondolkozva rázta fejét.

- Nos hát! kedvesem, a szeretőm lesz a lány, akit szeretek?

Mila rápaskolt a kézre:

- Szerencse és balszerencse; - szólt - kék szemek bajt hoznak és örömet. Az átok, hogy magad vérét fogod ontani.

A kapitány és a kornétás csendben ültek; mindkettőt meghökkentette a jövendőmondásnak ez a baljós befejezése.

A fogadós titokban nagy keresztet vetett.

- Elhiszem, hogy boszorkány vagy, - szólt Mergy - ha megmondod, hogy most mindjárt mit fogok csinálni.

- Meg fogsz csókolni - súgta fülébe a cigánylány.

- Boszorkány ez! - kiáltott fel Mergy s megcsókolta őt, aztán tovább csevegett halkan a szép jövendőmondóval s egyetértésük mintha percről-percre növekedett volna.

Trudchen valami mandolinféle hangszert vett kezébe, amelyen körülbelül megvolt még mind a húr s egy német indulót kezdett pengetni. Majd, látva, hogy a katonák egész gyűrűje veszi körül, egy harci éneket énekelt a maga nyelvén, amelynek utolsó sorait a ritterek mind tele torokkal vele bömbölték. A kapitány nekibuzdult a példán s olyan hangon, amelytől valósággal meg kellett repednie minden üvegnek, rágyújtott egy régi hugenotta dalra, amelynek dallama legalább is oly fülsértő volt, mint a szövege.

«Condé herceget
Megölték a komisz ebek:
Ám lovára pattan máris
Urunk, az Admirális;
S míg minket Rochefoucauld vezet
A pápisták reszkessenek,
A pápisták, a pápisták
A pápisták mind vesszenek.»

A bortól nekitüzesedve, valamennyi ritter más és más dalt kezdett kurjongatni. A padlót a tálak s borosüvegek romjai takarták; a konyha visszhangzott a káromkodástól, a röhögéstől s a nótázástól. Ám csakhamar, az orléansi bor gőzétől segítve, az álom éreztetni kezdte hatalmát e baccháns jelenet legtöbb szereplőjén. A katonák végigfeküdtek a padokon; a kornétás két őrt állított előbb a kapu elé, majd dülöngőzve vánszorgott ágyához; a kapitány, aki még egyenesen tartotta magát, minden botlás nélkül felment a gazda szobájába, amelyet, mint a fogadó legjobb szobáját, magának foglalt le.

És Mergy és a cigánylány? Még a kapitány éneke előtt elillantak mind a ketten.

[1] Condé herceg.

II.
Ünnepség után

Első hordszékvivő: Mondom, pénzt akarok,
mégpedig mindjárt.

MOLIÉRE: A kényeskedők

Rég világos nappal volt, amikor Mergy felébredt, az előző este emlékeitől még kissé kábult fejjel. Ruhái szanaszét hevertek a szobában, poggyásza nyitva állott a földön. Feltápászkodott az ágyból s nézte a rendetlenséget egy ideig, fejét vakarva, mintegy hogy rendbe szedje emlékeit. Arca fáradtságot, csodálkozást és nyugtalanságot fejezett ki egyszerre.

Nehéz lépés zaja hallatszott be a kőlépcsőről, amely szobájához vezetett. Az ajtó kinyílt, a nélkül, hogy kopogtattak volna s a korcsmáros lépett be, ábrázata még savanyúbb, mint az este volt; ám tekintetéből könnyű volt kiolvasni valami szemtelen kifejezést, ami most az ijedtség helyét foglalta el.

Kör ül pillantott a szobán s a zűrzavar láttára szinte megborzadva vetett keresztet.

- Nőné! ifjú nemes uram, - kiáltott - még mindig az ágyban? Egy-kettő, keljünk csak fel, mert volna itt egy kis elszámolni valónk.

Mergy, irtózatosat ásítva, kidugta féllábát az ágyból.

- Mit jelentsen ez a rendetlenség? Mért van nyitva a poggyászom? - kérdezte ugyanazon az elégedetlen hangon, mint a gazda szólt.

- Miért, miért? - válaszolt az - mit tudom én? Törődöm is én az úr poggyászával. Az úr felforgatta házamat istentelenül. De védőszentemre, szent Eustachiusra, megfizet most érte.