James Patterson & J.D. Barker: Death of the Black Widow

Copyright © 2022 by James Patterson

Hungarian translation © Bosnyák Edit, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

James Patterson & J.D. Barker: Death of the Black Widow

Grand Central Publishing, Hachette Book Group, New York, 2022

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978 963 598 109 0 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Müller Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Balázs Piroska, Boncz Éva

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: thriller

Vannak rejtélyek, amelyeket emberek csak találgathatnak, amelyeket csak nagy idők múlva fognak megoldani.

Bram Stoker

MOST

1.

VAJON EGY ÉPÜLET KÉPES IZZADNI?

Ha valaki feltette volna ezt a kérdést Walter O’Briennek, nemmel felelt volna. De a Park és a Woodward sarkán álló négyzet alakú téglaépület pontosan ezt csinálta. A megfakult vörös téglát egy fényes réteg borította, ami visszaverte a neontábla, a detroiti közvilágítás és az előtte elsuhanó autók lámpáinak fényét. A gyanútlan utasok nem is sejtették, hogy mi következik ezután.

Walter legszívesebben földhöz vágta volna a távcsövét.

– Miért nem üresek az utak? Állítsátok már le a forgalmat!

– Nem tudjuk leállítani – felelte Lincoln Sealey a fülhallgatón keresztül.

– Miért?

– Mert még nem történt semmi.

Számtalanszor lefolytatták már ezt a vitát, és bár Walter úgy érezte, hogy ezúttal győzne, nem érte meg a fáradságot. Hamarosan úgyis történni fog valami.

Ránézett az órájára.

Kilenc ötvenkettő.

A rózsaszín-lila neontábla kitartóan villogott, a fénye a környező épületeket és az utcát is megvilágította.

CLUB STOMP.

Nyolc perc.

O’Brien ötvenhét éves volt. Az ő korában már nem kellett volna itt lennie. Az ízületei recsegtek és ropogtak, ahogy felállt, és kinézett a tető párkánya fölött. Majd szétszakadt a lába. Amikor megmarkolta a botját, megállapította, hogy a tenyere csúszik az izzadságtól.

Hat emelet magasan volt, szemben a szórakozóhellyel, az út túloldalán, és rálátott a bejáratra.

Odabent valami olyasmi dübörgött, amit manapság zenének hívtak, és remegett tőle a levegő. A kíméletlen zajt csak időnként szakította meg valami, amit akár dallamnak is lehetett nevezni. Walternek hiányoztak a gitárok. A dallam. A harmóniák. Emlékezett arra az időre, amikor Detroit a zenéről szólt. A zenéről és az autókról. Manapság már csak azok jöttek a városba, akik olcsó ingatlanokat kerestek.

A klub bejárata előtt két kidobó állt. Az egyik a személyi igazolványokat ellenőrizte egy ceruzalámpával, a másik pedig a harminc főből álló sor mellett járkált. Látszólag az volt a munkája, hogy kiszedje a legcsinosabb nőket, és bekísérje őket a helyre. Mindkét férfi nevetségesen nagydarab volt. Az ajtóban állónak a karja vastagabb volt, mint Walter feje. Kopasz fejbőrét egy tetoválás díszítette, ami bekanyarodott egészen a bal füle mögé. Walter nem tudta megállapítani, hogy mit ábrázol, de egy cseppet sem illett a kidobó háromszáz dolláros öltönyéhez.

Megpillantotta Sealey-t a szövetségi nyomozóiroda épületének tetején. A sarokban hasalt talpig feketében, és az egyik kezével megtámasztotta a távcsöves puskát, amit a keskeny vízelvezető résbe illesztett. A Paratus–16 márkájú automata fegyver tokja akkora volt, mint egy uzsonnásdoboz.

Red Larson felbukkant a tetőkibúvóban, alig hat méterrel O’Brien mögött. Gyorsan körbepillantott, aztán a klub felé nézett, és elkezdett összerakni egy távcsöves puskát, ugyanolyat, mint Sealey-é.

– Felhívtam a 911-et, és bejelentettem, hogy lövéseket hallottam a Woodwardon lévő élelmiszerbolt felől – mondta, miközben sebesen járt a keze. – Azt is hozzátettem, hogy automata fegyverek voltak. Ez biztosan idevonzza a helybéli zsarukat és a sajtót. Nem volt időm belehallgatni a rádióba, de a 32-es körzet csak három kilométer innen.

– Mentő kell ide, nem rendőrök. Azok útban lesznek.

– Mentőt is fognak küldeni. Ez a bevett eljárás.

– Egy szívrohamot kellett volna bejelentened, nem a lövéseket.

– Egy mentő nem lesz elég.

Rednek ebben igaza volt, ezért Walter ejtette a témát.

– Megsemmisítetted a telefont?

Red vetett rá egy bosszús pillantást, aztán előhúzta a kabátja zsebéből az olcsó eldobható telefont, kettétörte, és ledobta a darabokat a tetőről.

– Igen, anya. Megsemmisítettem.

Walter megcsóválta a fejét.

Red összeszerelte a puskát, hasra feküdt, és O’Brien megállapította, hogy neki még hangosabban ropognak az ízületei. Tizenegy évvel idősebb volt nála.

– Ez a fiatalok bulija, Walt. Egyikünknek sincs itt semmi keresnivalója.

– Ha most elindultok, még időben visszaértek a motelbe, és megnézhetitek a Tigers-meccs végét – mondta Sealey a fülhallgatón keresztül.

– Én maradok – felelte Red.

Walter torka viszketett, elővett egy zsebkendőt, és beleköhögött. Hangos volt, de nem annyira, mint máskor. Gyorsan eltette a piszkos anyagot, mielőtt Red meglátta volna a vért. Feleslegesen igyekezett, mert Red és Sealey is tudta, hogy mi történik vele.

Valószínűleg ez is csak egy befejezetlen ügy a sok közül, de ez legalább magától meg fog oldódni.

Megbökte Red lábát a cipője orrával.

– Mikor esett utoljára?

– Honnan tudjam?

– Az épület mintha vizes lenne.

– Detroitban vagyunk – dünnyögte Red, mintha ezzel egyértelmű választ adott volna a kérdésre. – Hogy állunk idővel?

O’Brien az órájára nézett.

– Három perc.

– Odabent van a nő?

– Nekem azt mondták.

– Biztos vagy benne?

Walter semmiben sem volt biztos, de ezt nem akarta Red és Sealey orrára kötni. Nem fújhattak visszavonulót.

– A hátsó ajtót elintézted, ugye? – kérdezte Redtől.

Ostoba kérdés volt, mert a saját szemével látta, fél órával korábban, hogy Red behegeszti.

– Csak a bejáraton keresztül lehet kijutni – felelte Red.

– Mindketten normál töltényt használtok?

Red megpaskolta a puska mellett heverő tartalék tárat.

– A töltényűrbe normált tettem, de ebbe robbanót. Még nem vagyok szenilis. Minden rendben lesz.

– Nem kellett volna két puskát hoznod?

Red megvetően felhorkant.

– Elég gyorsan ki tudom cserélni a tárat.

– Szirénákat hallok – szólt közbe Sealey. – Két vagy három rendőrautó közeledik nyugat felől.

A helybéliek reagáltak Red telefonhívására.

– Vettem – felelte Walter, bár még nem hallotta őket. A szórakozóhely felé nézett. – Chicagóban is nyirkos volt minden. És 1994-ben is abban a kisvárosban, Reno közelében. És ha jobban belegondolok, máshol is.

Red vállat vont.

– Lehet, hogy van jelentősége, de az is lehet, hogy bele akarsz magyarázni valamit. Ha nem tudjuk a javunkra fordítani, akkor teljesen mindegy. És ha ma este végre pontot teszünk az ügy végére, akkor egyébként sem érdemes ezen gondolkodni. Én erre szavazok. Nem akarom megint végigcsinálni ezt a szarságot.

– Nyugaton szakad az eső – mondta Sealey. – Valószínűleg innen ment oda. Ejtsétek a témát, és figyeljetek!

O’Brien az órájára nézett.

– Idő van.

Elővett egy eldobható telefont a zsebéből, és felhívta a számot, amit fekete filccel írt a tenyerére.

Egy férfihang szólt bele.

– Club Stomp – kiabálta, hogy túlharsogja a zenét.

Walter lassan és higgadtan beszélt.

– Egy bombát helyeztem el a klubban. Két percük van, hogy kijuttassanak mindenkit, különben meghalnak. Megértette, amit mondtam?

– Egy bombát?

– Megértette?

– Igen, de…

O’Brien megszakította a hívást, de nem törte ketté a telefont, mert még szükségük lesz rá. Visszatette a nadrágzsebébe.

Egy pillanattal később elhallgatott a zene, és elcsendesedett a világ. Azután bemondtak valamit odabent, de nem lehetett érteni, hogy mit.

– Kezdődik – szólalt meg halkan Sealey.

Walter végighúzta az ujját a csuklóján lévő vörös hegen. Felemelte a távcsövet, és a bejáratra összpontosított.

– Figyeljetek!

– Biztos vagy a dolgodban? – kérdezte Sealey.

Walternek eszébe jutott az üzenet: Club Stomp, este 10. Hiányzol.

– Igen.

Az egyik kidobó telefonja megcsörrent, és a füléhez emelte, a karján dagadtak az izmok.

Egy pillanattal később kinyomta, és mondott valamit a társának, aki futva elindult a hátsó ajtó felé. Aztán kiáltott valamit a várakozóknak, és az emberek azonnal szétfutottak, akár a patkányok a süllyedő hajón.

Egy lány bukkant fel az ajtóban. A kidobó kirántotta az utcára, és elszaladt. Sötét, vállig érő haj, fekete ruha.

– Barna, húszas, fehér! – kiáltotta Sealey.

– Megerősítem – mondta Red.

– Negatív! – adta ki az utasítást O’Brien, habár nem volt teljesen biztos a dolgában, de nem is lehetett az.

Két férfi szaladt ki a klubból, és elindultak a parkoló felé. Walterék nem vettek róluk tudomást.

Odabentről kiáltozás hallatszott.

Mindenki az ajtó felé igyekezett.

A kiáltozás hasznos. Elnyomja, ami ezután következik.

Megint felbukkant egy lány. Rémült arccal, összezavarodva.

– Szőke, barna szem – mondta Sealey.

– Megerősítem – mondta Red.

– Negatív!

Két lány jött ki az ajtón, egymást támogatva. Az egyiknek egy vörös folt éktelenkedett a farmerján, a másiknak csúnya seb volt a karján, amiből ömlött a vér. Valószínűleg egy kés vagy törött üveg okozta. A kidobó a parkoló felé lökte őket.

– Negatív! – mondta Walter, mielőtt a társai megszólalhattak volna.

A verejték a szemébe csorgott a homlokáról. Megtörölte a kézfejével, és szorosan megmarkolta a távcsövet.

Tegnap megnézte a szórakozóhelyet. Azt mondta, hogy a gázcsöveket kell ellenőriznie, és egyszerűen besétált a keskeny üvegajtón a keskeny folyosóra. A pénztár a jobb oldalon volt, a bal oldalon pedig egy vitrin állt a klub engedélyeivel. A jegypénztáron túl a folyosó kiszélesedett, de miután a hátsó ajtót behegesztették, az egyetlen kijáratot egy alagút alkotta. Walter azt feltételezte, hogy még ezen a csütörtöki napon is legalább kétszázan lehetnek odabent. Amikor lehunyta a szemét, szinte maga előtt látta, hogy mindannyian az ajtó felé rohannak, fellökik és eltapossák egymást, hogy kijussanak.

Kirohant három srác. Nagyon fiatalok, jó, ha elérték a korhatárt.

Azután két lány. Az egyik fekete, a másik spanyol. Az ajtóban torlódás alakult ki, mivel mindenki megpróbált kimenekülni.

A fekete lánynak egy seb volt az arcán, és talán eltört a karja, mert magához szorította. A másik lány rövid piros ruhát viselt, és az egyik lábáról hiányzott a cipő.

– Spanyol, barna, vállig érő haj, zöld szem – mondta Sealey.

– Zöld? – kérdezett vissza Red. – Biztos vagy benne?

– Add le a lövést, Sealey! – utasította habozás nélkül Walter.

Sealey tüzelt.

A golyó váll alatt találta el a lány karját, átfúródott rajta, és egy porfelhő kíséretében a salaktégla falba csapódott. A lány elengedte a társát, és amikor a vállához kapta a kezét, az ujjai közül vér szivárgott.

– Negatív – mondta feszülten Sealey. – Megsérült.

– A picsába! – morogta O’Brien.

Újabb négy ember jött ki az ajtón, három férfi és egy nő.

– Nem látom a nőt – mondta Red. – Az a három fickó eltakarja.

– Én sem látom – mondta Sealey.

Walter meghallotta a szirénákat.

– Sebesítsétek meg az egyik férfit, hogy lássátok a lányt!

– Biztos?

– Lőjetek már, az istenit!

Red Larson tüzelt.

Az első fiú balra sodródott, lemaradt a többiektől, és a bokáját szorongatta.

– Szőke, egy rózsaszín tincs a bal oldalon, kék szem – darálta gyorsan Sealey.

– Neked balra vagy neki balra? – kérdezte Red.

– Tessék?

– A tincs.

– Neki balra! Neki balra!

Red kifújta a levegőt.

– Megerősítem.

– Negatív! – mondta Walter.

A kiáltozás egyre hangosabb lett.

A kidobó rájött, hogy valaki lövöldöz odakint az utcán, és megpróbálta bent tartani az embereket. De hiába volt hatalmas termetű, a kifelé menekülő tömeget nem tudta feltartóztatni.

– Látom a rendőröket – recsegett Sealey hangja a fülhallgatón keresztül. – A Woodward felől jönnek, de nem álltak meg a bolt előtt. Egyenesen ide tartanak. Hat… nem, nyolc járőrkocsit látok. Kommandósok még nincsenek.

Megint kirohantak öten a szórakozóhelyről. A tömeg ellökte őket a kidobó mellett, de az egyik férfi lekuporodott, mutogatni kezdett a háztető felé, ahol Sealey hasalt, és mondott valamit a kidobónak.

– Ez nem lesz így jó – közölte Red. – Túl sokan jönnek ki.

Walter megmarkolta a botját, megfordult, és elindult a lépcső felé.

– Sorozzátok meg a bejáratot! Tartsátok bent őket! Sealey, te keress magadnak másik helyet, mert kiszúrtak! Lemegyek a klubba.

Bicegve indult lefelé a lépcsőn, és még csak félúton járt, amikor izzani kezdett a mellkasa. Mire leért, és kilépett a járdára, megint köhögött, és véres lett az álla.

Amikor becsukódott mögötte a lépcsőházajtó, három detroiti járőrkocsi fékezett le csikorogva a Park Avenue-n. Még négy járőr és két mentő közeledett a Woodward felől. A távolban is üvöltöttek a szirénák.

O’Brien gyorsan körbepillantott a környező utcákon, és halkan káromkodott.

– Hol a teherautó?

Nem kapott választ.

– Hol az a nyomorult teherautó?

– Késik – felelte Sealey. – Öt vagy tíz percet.

Késik! Bassza meg!

Walter a fejét csóválta.

– Addig ne csináljatok semmit, amíg nem adom ki a parancsot. Nem akarok tűzharcba keveredni a helyi zsarukkal. Tartsátok észben az utasításokat!

– Biztos ezt akarod? – kérdezte Red.

Walter a botjára támaszkodva kibicegett a kereszteződés közepére, nehézkesen letérdelt, és maga mellé fektette a botját. Mire a járőrkocsi lefékezett mellette, a feje fölé emelte a kezét.

Már nem számított, hogy mit akar. Egy óra múlva halott lesz.

1986

…Walter O’Brien 22 éves

2.

– BIZTOS BENNE, HOGY ÜVÖLTÖZÉST HALLOTT?

Az 1A-ban lakó idős asszony nem kedvelte a rendőröket, de miután szemügyre vette Herb Nadler őrmestert az ajtó biztonsági lánca mögül, szinte azonnal megállapította, hogy nem veszélyes. Kiakasztotta a láncot, kilépett a folyosóra, és odaállt Nadler elé. Kihúzta magát, de így is csak a férfi álláig ért. Walter O’Brient egyetlen pillantásra méltatta csupán, azután a lépcsőház felé biccentett.

– Nem állítottam, hogy üvöltözést hallottam. Azt mondtam, hogy vonít. A 2D-ben. Csináljanak vele valamit! Nem bírok ki még egy éjszakát.

– Vonít? – kérdezte Nadler. – Mint egy szenvedő kutya?

– Igen, de nem kutya, hanem ember.

– Biztos benne?

– Gondolja, hogy kihívtam volna magukat, ha nem lennék biztos benne?

Megint szétnyílt rajta a megfakult rózsaszín köntös, és ezúttal nem húzta össze. Egy kinyúlt pólót és egy ócska pamutnadrágot viselt alatta. Melltartót nem, ami nem lett volna gond, ha ötven évvel fiatalabb lett volna. A lila hajcsavarók belegabalyodtak a hajába.

O’Brien az új társa mögött állt, és megpróbált másfelé nézni, hogy ne égjen bele a látvány a retinájába. Megigazította a derékszíját, és a súly ezúttal is arra emlékeztette, hogy rossz a méret. A szolgálatban lévő rendőr makacsul azt állította, hogy nincs kisebb, amikor átadta neki az övet a két bilinccsel, a késsel, a gumibottal, a rádióval, a tartalék elemekkel és a zseblámpával együtt. A felszerelés legalább tíz kilót nyomott, pedig Walter csak ezután tette a tokba a pisztolyát és a tartalék tárat, amit egy nappal korábban kapott meg.

A nő jelentős testsúlyát egyik lábáról a másikra helyezte.

– Már majdnem két hete tart ez az állapot.

– Miért nem hívott minket hamarabb?

– Nyolcszor telefonáltam a rendőrségre. Maguk az elsők, akik kijöttek. Miért nem jöttek hamarabb?

Nadler mogorván végigmérte. Walter tudta, hogy mit mondana szíve szerint, mert neki már elmondta az autóban: Szakad a hó odakint, és általában rá szoktak lőni a rendőrökre, akik tizenegy után a Forest Park környékére merészkednek. A bejelentések felének nincs semmi alapja. Csak azért hívnak ki minket, hogy lövöldözhessenek valakire. A problémák egyébként is meg szoktak oldódni, mire kiérünk, és sokkal jobb, ha az ember a kórházban kérdezi ki a túlélőket, mint ha belecsöppen a műsor kellős közepébe. Nadlerből húsz percen keresztül dőlt a szó, és amikor megérkeztek, további megjegyzéseket tett: nem elég, hogy önként megy a halálba, de ráadásul adtak mellé egy újoncot, akinek ez az első napja, sőt az első éjszakai szolgálata.

– Most csönd van – jegyezte meg Walter.

A nő résnyire húzta a szemét.

– És maga szerint ez jót jelent?

Két év körüli kisfiú totyogott ki a lakásból egy szál teli pelenkában, átölelte a nő lábát, és felnézett a két rendőrre.

A nő megpaskolta a fejét.

– Most visszamegyek a lakásba, és harmadjára is lefektetem az unokámat, hogy a lányom legalább néhány percre lássa. Két munkahelye van, és szinte csak átöltözni jár haza. Maguk menjenek fel, és intézkedjenek, mert ez nincs rendjén, és már senki sem bírja hallgatni!

Azzal beterelte a kisfiút, becsapta az ajtót, magára hagyva Waltert és Nadlert.

Nadler a lépcső felé fordult.

– Készen állsz a szolgálatra és a védelemre?

O’Brien megint feljebb cibálta az övét, és halkan káromkodott, mert azonnal visszacsúszott.

Felettese grimaszolt.

– Az összes kibaszott újonc ezt csinálja. Egyszer ezért fogják lelőni valamelyiket. – Kihúzta a kését, és Walter elé tartotta. – Vágj bele még egy lyukat, mielőtt leesik rólad az a szar! Szándékosan osztanak ki ekkora öveket az újoncoknak, úgy teletömve, mintha az illető a dzsungelbe készülne. A felére nincs szükséged. Ha visszamegyünk az autóhoz, megmutatom, mit kell magaddal hordanod. A többit bent hagyhatod a szekrényedben. Ha elmondod valakinek, hogy segítettem, holnap kitalálnak valami mást, szóval ez köztünk marad, világos?

– Elboldogulok vele – felelte O’Brien, és a lépcső felé fordult.

– Ha azt akarod, hogy a bokádnál kössön ki az a szarság, miközben lőnek ránk, akkor felejtsd el, amit mondtam! De ha nem, akkor vedd el a kést, igazítsd meg, és ments meg mindkettőnket a papírmunkától!

Walter elvette a kést, csinált egy lyukat, és átcsatolta az övet. Aztán szó nélkül visszaadta a kést Nadlernek.

– Nem kell megköszönnöd.

Nadler visszadugta a kését, kicsatolta a pisztolytáskát, és a kezét a fegyvere markolatára tette.

– A te fegyvered a tokjában marad! Csak akkor veszed elő, ha én azt mondom. Nem szeretném, ha lelőnél valakit az első éjszakádon. Valószínűleg drogosok vonítanak odafönt, akik rajta maradtak a cuccon. Általában csapatokba verődnek, bevásárolnak, aztán bezárkóznak, és csak akkor jönnek ki, ha elfogyott a kaja vagy a drog. Ebben az épületben legalább három lakást csak erre használnak. Amikor bemész, húsz embert fogsz látni a saját mocskában fekve a földön. Amelyik még él, azt sem tudja, hol van. A többségük ártalmatlan, de vigyáznod kell, nehogy leköpjenek. Ha mégis leköpnek, akkor arra vigyázz, hogy ne kerüljön a szemedbe vagy a szádba. Ha belemegy a szemedbe vagy a szádba, akkor megkeresed a legközelebbi csapot, és kimosod belőle azt a szart. Errefelé a kurvák annyi betegséget hordoznak, hogy a patkányok átmennek előlük a másik oldalra. Ha hazaviszel valamit a barátnődnek, akkor jogosan fogja levágni a farkadat, de az is lehet, hogy magától is leesik.

Walter az 1A csukott ajtajára pillantott.

– Azt a kölyköt is hamarosan le fogod tartóztatni – folytatta Nadler, mintha olvasna a gondolataiban. – Kérdezd meg az anyját vagy a nagyanyját! Ők tudják, mi folyik itt. Csak abban reménykedhetsz, hogy elég sokszor lát téged ezen a környéken, és kicsit elbizonytalanodik, mielőtt leadja az első lövést, úgyhogy megelőzheted. Mi vagy ők. Ezt soha ne felejtsd el, újonc! Azon a napon fogsz meghalni, amikor ezt elfelejted. Nyomás!

Azzal elindult felfelé a kopottra taposott lépcsőn. Az egyik húsos kezével a korlátot fogta, a másikat a pisztolyán tartotta.

O’Brien a zsebébe csúsztatta a kezét, és megtapogatta az ott lapuló vékony, bőrből készült nyakörvet. Végighúzta ujját a repedéseken, az apró lyukakon és a fémbiléta peremén.

– Kezdődik – mondta halkan, és követte a társát.

3.

AZ ELSŐ EMELET UGYANÚGY nézett ki, mint a földszint. A száz év alatt összegyűlt festékrétegek alatt hámlott a tapéta. Az áporodott levegőben vizeletszag terjengett, és ha a plafonon nem világítottak volna a sárga neoncsövek, az árnyékok felzabálták volna a teret, és előbújtak volna azok a csótányok, pókok, patkányok és egerek, amelyek most is szemmel tartották őket.

A lépcső tetején Nadler átlépett egy használt óvszert, és körbenézett, mielőtt elindult a folyosón.

Ezen az emeleten hat lakás volt.

Ők a 2D-t keresték, és az volt jobbról a második.

Nadler intett Walternek, hogy álljon az ajtó túloldalára, és miután hangosan bekopogott, ő is kilépett oldalra.

Az akadémián belevésték a fejükbe, hogy soha ne álljanak az ajtó elé. Ha a bent lévők úgy döntenek, hogy leadnak néhány lövést, akkor középre céloznak. Walternek ez járt a fejében, miközben a hátát a repedezett gipszkarton falnak nyomta. Szinte biztosra vette, hogy nem fogja megállítani a golyót, ha a bent lévők esetleg rosszul céloznak.

Nadler az ujjával a pisztolya markolatán dobolt, várt néhány másodpercet, azután újra bekopogott.

– Rendőrség. Nyissák ki!

Nem hallatszott zaj odabentről.

A folyosó végén résnyire kinyílt a 2E lakás ajtaja. Egy magas, vékony fekete tinédzser akarta kideríteni, mi folyik odakint. Ránézett O’Brienre, és beljebb hajtotta az ajtót.

– Egy lány van bent nála – mondta.

– Kinél?

– Nem tudom, hogy hívják. Fehér férfi. Néhány hónapja van itt.

– Ő vagy a lány?

A srác nem válaszolt. Becsukta az ajtót, hangosan kattantak a zárak.

Walter Nadlerre nézett. A társa idegesen harapdálta az ajkát.

– Azt mondta, van bent egy lány. Azt nem mondta, hogy az a fickó rabságban tartja. Lehet, hogy egy prosti. Alapos gyanú nélkül nem mehetünk be.

O’Brien a 2E ajtajára pillantott.

– Kihozzam a folyosóra? Hátha tud még valamit.

Nadler a 2D felé fordult.

– A srác valószínűleg úgy gondolja, a lány bajban van, különben nem szólt volna ki – folytatta Walter.

– Beindult a fantáziád, kölyök.

– Akkor miért nem nyit ajtót?

Walter hirtelen rádöbbent, hogy a társa fél, és megállapította, milyen kiváló példaképpel rakták össze. Az öklével dörömbölt az ajtón.

– Tudjuk, hogy odabent van. Nyissa ki!

Nadlernek egy cseppet sem tetszett a dolog. O’Brienre meredt, és megcsóválta a fejét.

– A fenébe is, újonc! Meg akarod öletni magad az első napodon?

Az ajtó mögül puffanás hallatszott.

Hangos puffanás. Valami eldőlt.

Walternek az volt az első gondolata, hogy egy test zuhant a padlóra.

A zajt egy rövid és tompa kiáltás követte.

Kezdődik…

Nadler azonnal felkapta a fejét. Kihúzta a pisztolyt a tokból, átment a folyosó túloldalára, és az ajtóra fogta a fegyvert.

– Detroiti Rendőrség! Bemegyünk!

Walter nem törődött vele, mit mondott a társa. Nem akart védtelenül bemenni. Kikapcsolta a fegyvertok csatját, és elővette a pisztolyát.

Nadler az ajtó felé biccentett, és felvonta a szemöldökét, mintha azt mondaná: Oké, akkor rúgd be, te szuperzsaru!

O’Brien hátrált egy lépést, elszámolt háromig, és belerúgott az ajtóba közvetlenül a kilincs alatt. Tíz centivel a zár alatt, először a sarkaddal, utána told bele a testsúlyodat. Ezt is az akadémián tanulta.

A keret széthasadt, az ajtó megrázkódott, de nem nyílt ki. Valami megtartotta a tetejénél, valószínűleg egy hevederzár. Walternek még kétszer bele kellett rúgnia, mire az ajtó kivágódott, nekicsapódott a falnak, és majdnem visszacsukódott.

Nadler meglepően gyorsan mozgott. Fegyverét maga előtt tartva rontott be a lakásba, azután lekuporodott, és lassan körbefordult, úgy vette szemügyre a helyiséget.

O’Brien követte.

Egy apró nappalit látott, és egy főzőfülkét a jobb oldalon.

A szemközti fal előtt ócska, barna kanapé egy tejesrekeszekre állított tévével szemben. A földön egy nyitott pizzásdoboz. Benne két szelet vastagon penészes pizza. A szobában romlott tej szaga terjengett. A padlón összegyűrt sörösdobozok hevertek, a sarokban egy állólámpa világított, aminek hiányzott a búrája, így minden éles árnyékot vetett. A konyhapultot elborította a szemét.

De férfit és lányt nem láttak. Legalábbis ebben a helyiségben.

Nadler a hátsó szoba felé vezető sötét ajtónyílás felé intett a pisztolya csövével. Az lehetett a háló.

Az akadémián számtalanszor begyakorolták ezt a műveletet, és Walter rábízta magát a tanultakra. Mint a bakugrás: először a társad, aztán te, aztán ők. Ellenőrizz minden helyiséget, amilyen gyorsan csak lehet! Gyorsan mozogj! Ne adj esélyt a rosszfiúknak a reagálásra!

Elhaladt Nadler mellett, és egészen összehúzta magát, úgy lépett be a hálószobába. Olyan gyorsan mozgott, hogy majdnem átesett az ajtóban heverő testen.

Egy férfi volt az.

Csak egy foltos bokszeralsót viselt, a hasán feküdt, az egyik karja a feje fölött, vaskos ujjai egy rozsdás kést markoltak, a másik karja pedig beszorult méretes hasa alá. A haja ősz volt, és zsíros, vér áztatta, ami a tarkója fölött lévő friss sebből szivárgott.

O’Brien letérdelt, és kitapintotta a pulzusát.

Semmi.

De a férfi nyaka meleg volt. Nemrég halhatott meg.

A sűrű sötétben Walter csak annyit tudott megállapítani, hogy egy matrac hever a földön, és egy doboz vagy egy éjjeliszekrény áll mellette. De akár tejesrekesz is lehetett.

Nadler is belépett bekapcsolt zseblámpával. A fénysugár megvilágította a holttestet, azután az üres szekrényt, és végül az ágyat. A matrac nem a földön volt, hanem egy alacsony fémkereten. A keret négy sarkára köteleket erősítettek. Az egyik kötél véres volt, és rojtos, mintha elrágták volna. Ágynemű nem volt. A matracot foltok borították, és ürülékszag áradt belőle.

Nadler körbevilágította az egész helyiséget, és a fénysugár végül megállapodott egy csukott ajtón.

A fürdőszoba?

Annak kellett lennie.

Amikor Nadler átvágott a szobán, valami recsegett a talpa alatt. Olyan hangja volt, mint az üvegcserépnek. Megbotlott egy tárgyban, majdnem elesett, és amikor megvilágította a zseblámpájával, kiderült, hogy egy éjjeli lámpa. Az izzó összetört, a lámpa egyik fémlába meghajlott. Az lehetett a gyilkos fegyver.

Nadler óvatosan átlépte, azután az ajtófélfához húzódva intett Walternek, hogy nyissa ki az ajtót.

Ő gondosan kikerülte a holttestet, az üvegcserepet és a lámpát, azután az ajtóhoz lépett, és megmarkolta a kilincset.

Nadler számolni kezdett, és amikor háromhoz ért, O’Brien gyorsan lenyomta a kilincset, és kitárta az ajtót.

Egyszerre pillantották meg a lányt a zseblámpa fényében.

Huszonéves volt, és meztelen.

A mosdókagyló és a vécé között kuporgott a padlón, a térdét a mellkasához húzta, hosszú, sötét és borzas haja a fél arcát eltakarta. Rémülten felpillantott a két rendőrre, és egész testében remegett.

– Nem szándékosan csináltam – mondta szinte bocsánatkérő hangon, a földön fekvő holttestre nézve. – Kérem, segítsenek!

4.

WALTER BENYÚLT A FÜRDŐSZOBÁBA, és kitapogatta a kapcsolót. A csupasz izzó kegyetlen és rideg fénnyel töltötte meg a kicsi, ablaktalan helyiséget. A lány becsukta a szemét, és még jobban behúzódott a mosdókagyló alá.

O’Brien ekkor pillantotta meg a bilincset. Az egyik vége a vízvezetékhez volt erősítve, a másik nyitva lógott. A földön egy rozsdás drót hevert. Valószínűleg azzal törték fel a zárat.

A lány arcát vércseppek pettyezték, hasonlítottak a vállán lévő szeplőkhöz.

– Hé, nincs semmi baj! Nem fogunk bántani.

Walter visszadugta a fegyverét a tokba, levette a kabátját, és letérdelt, de amikor be akarta takarni a lányt, Nadler elkapta a kezét, és a vérre mutatott. Még friss volt.

– Bizonyíték – mondta halkan.

Walter ettől függetlenül betakarta a lányt, és elsimította a haját az arcából.

– Minden rendben lesz. Most már biztonságban vagy.

A lány óvatosan kinyitotta a szemét, az éles fénytől hunyorogva nézett O’Brienre. A fiatal rendőr még sohasem látott ilyen gyönyörű sötétszürke szempárt. Megigézve bámulta a lányt, és csak akkor tért magához, amikor Nadler a torkát köszörülve a kádra bökött.

A sarkában egy ócska, zöld takaró és egy párna volt összegyűrve. A padló csokipapírral volt tele, és Walter egy fél csomag kenyeret is látott. Valaki feltakarította a járólapot, de csak annyit ért el vele, hogy szétkente a mocskot. A kád mellett egy véres törülköző lógott. A mosdókagyló fölötti rozsdás tükörkeret üresen tátongott.

Jézusom! Itt tartotta fogva. Az a kibaszott szörnyeteg ide zárta be, és a falhoz bilincselte.

– Hogy hívnak? – kérdezte a lánytól Nadler.

A lány látszólag nem hallotta. Waltert bámulta. Aztán lepillantott a kabátra, megmarkolta a szélét, és összehúzta, hogy amennyire lehet, eltakarja magát. Olyan erősen szorította az anyagot, hogy a cipzár a tenyerébe vájt.

O’Brien hirtelen azon kapta magát, hogy a keze a lány bokájához ér. A lány nem húzódott el tőle, hanem a kezéhez nyomta a lábát. Nagyon hideg volt a bőre.

– Menj le az autóhoz, és hívj erősítést, O’Brien! – adta ki mérgesen az utasítást Nadler.

Walter dühös pillantást vetett rá.

– Gyerünk! – makacskodott a társa.

A lány kidugta a kezét a kabát alól, és elkapta O’Brien csuklóját. Az ujjai vékonyak és törékenyek voltak, de satuként szorították a kezét.

– Ne hagyjon itt, kérem!

Nadler felmordult.

– Jézusom! Jó, maradj itt, de ne nyúlj semmihez. Mindjárt visszajövök.

Sarkon fordult, kiment, gondosan kikerülte a lámpát, az üvegcserepet és a holttestet. Walter hangokat hallott a folyosó felől, de eltompultak, amikor Nadler becsukta maga mögött a betört ajtót.

Ekkor kettesben maradtak a lánnyal, és a lakásra furcsa csönd telepedett.

Miért van itt ilyen hideg?

Walter csak ekkor hallotta meg a légkondi zúgását. Amikor megfordult, megpillantotta az ősrégi berendezést, amely olyan hideg levegőt fújt be, hogy látni lehetett.

Mínusz öt fok van odakint. Vajon a fickó minek kapcsolta be a légkondit?

– Amy – mondta ekkor alig hallhatóan a lány. – Amy Archernek hívnak.

Walter megköszörülte a torkát.

– Én Walter vagyok. Walter O’Brien.

– Megöltem, igaz?

Nem akart hazudni, ezért bólintott.

A lány megpróbált még mélyebben behúzódni a résbe, de már nem volt több hely. A talpa megcsúszott a padlón, és csíkokat hagyott.

– Megölt volna, ha nem tettem volna meg…

– Nem lesz semmi baj, Amy. Önvédelem volt. Senki sem fog hibáztatni érte, megígérem. – Walter tekintete megakadt a kenyér csomagolásán. A penésztől bepárásodott az egyik oldala. – Mióta vagy itt?

Amy megrázta a fejét.

– Nem tudom. Talán két vagy három hete…

– El tudod mondani, mi történt?

A lány arcán legördült egy könnycsepp.

– Az a férfi taxis. Legalábbis azt mondta. A belvárosban vett fel, az Eastern Market közelében. Megadtam neki a címemet, de észak felé indult. Amikor figyelmeztettem, hogy rossz irányba megy, lehúzódott az út szélére, és belefújt valamit az arcomba. Nem tudom, mi volt az, de elájultam, és amikor magamhoz tértem… – Elhallgatott, és a vízcsövön himbálózó bilincsre nézett. – Ide zárt be, amikor nem az ágyon voltam.

– Megerőszakolt?

Amy némi habozás után bólintott.

Walter csak ekkor vette észre, hogy a lány a kezét fogja. Biztosra vette, hogy nem ő kezdeményezte, de így legalább meg tudta állapítani, hogy már nem olyan hideg a bőre.

– Mi lenne, ha kijönnél onnan?

A lány tekintete egy darabig ide-oda cikázott a mosdókagyló, a vécé és a bilincs között, de végül bólintott.

O’Brien felsegítette, és leültette a kád szélére.

A lány végignézett magán, gyorsan keresztbe tette a lábát, és szorosabbra húzta a kabátot. Zavartan elpirult, és elfordította a fejét.

– Hol vannak a ruháid?

– Nem tudom.

Walter hátrapillantott a válla fölött. Vajon hol késlekedik Nadler?

– Megkeresem őket, jó? Te addig maradj itt!

– Veled mehetek?

– Itt leszek az ajtó előtt. Látni fogsz. Jobb lenne, ha itt maradnál.

Újra elsimította a lány haját az arcából, és a füle mögé tűrte. Amy közben a tenyeréhez szorította az arcát, és egy pillanatra elmosolyodott. Visszatért az ajkába a szín, és mélyvörös lett. Egzotikus külseje volt, talán európai vagy mediterrán. O’Brien nem tudta pontosan megállapítani.

A ruháit sehol sem látta, de talált egy piros pamutnadrágot és egy Detroit Lions-pólót. Amikor bevitte a fürdőszobába, a lány ledobta magáról a kabátot, és gyorsan felöltözött. Miután végzett, egy darabig mozdulatlanul bámulta Waltert. Hálás volt a tekintete.

A rendőr odalépett hozzá, és letörölt egy vérfoltot az arcáról. Képtelen volt uralkodni magán.

5.

– A FICKÓT ALVIN SCHALKNAK HÍVJÁK. Harmincegy éves, nőtlen, magányos farkas. Büntetlen előéletű. A Detroit Metro Taxi sofőrje. Nem ez a bejelentett lakcíme, és a házmester is azt mondta, hogy a lakásban nem lakik senki. Szerintem csak arra használta a helyet, hogy ide hozza fel a lányokat.

Walter és Nadler a holttest mellett állt a hálószobában Freddie Weeden gyilkossági nyomozó társaságában.

Walter Amyre pillantott.

A nyomozó megkérte, hogy a fürdőszobában várja meg a mentősöket. Hamarosan be fogják vinni a kórházba, alaposan kivizsgálják és ellátják.

A lány valószínűleg megérezte O’Brien tekintetét, mert felkapta a fejét, és ránézett.

– A pincében találtunk egy fagyasztóládát, nem volt áram alatt. Két holttestet tettek bele pokrócokba csavarva. Már annyira lebomlottak, hogy nem tudtuk megállapítani a nemüket. Régóta ott vannak. A halál okát csak az orvos szakértő tudja majd megállapítani. – Weeden a fürdőszoba felé biccentett. – A lány nem az első áldozata, ez biztos. Ez a fickó kidolgozott egy rendszert, amihez gyakorlat szükséges. Nem lennék meglepve, ha a házában is találnánk néhány hullát. Csak a bírói meghatalmazásra várunk. Az autója eltűnt, de szerintem abban is találunk valamit, ha előkerül.

A lakás tele volt kis, bizonyítékjelölő táblákkal, a rendőrök lámpákat is hoztak. Az egyik nyombiztosító mindent gondosan lefényképezett, ezért a vaku néhány másodpercenként felvillant. A rendőr éppen a matrac fölé hajolt, és a kötelékeket dokumentálta. A véres és elrágott madzag a 43-as számú táblát kapta. Weeden feltett Amynek néhány kérdést a kötélről, de nem kapott választ. A lány szeme végül elkerekedett a rémülettől, és elfutották a könnyek. Weeden ezután békén hagyta.

– Honnan tudjuk, hogy a hűtő Schalké? – kérdezte Walter.

Weeden vágott egy grimaszt, és Nadlerre nézett.

– Ez az első napja?

Nadler bólintott.

– Aha.

– Kapjátok be! – dünnyögte O’Brien.

– Az összes jel erre utal, de az ujjlenyomatok minden kétséget kizáróan be fogják bizonyítani – felelte végül Weeden. – Ez elég rossz környék, de még itt is ritkán tárolnak hullákat a pincében, kölyök. Az emberek errefelé gondolkodás nélkül lelövik egymást a nyílt utcán, és otthagyják az áldozatot. Egy hulla elrejtése időigényes, ami azt jelenti, hogy az emberünk gondosan kitervelte az egészet. – A fürdőszoba felé biccentett. – Megpróbáltam kikérdezni, de bezárkózott. Te megtudtál tőle valamit?

Walter megrázta a fejét.

– Csak azt, amit már elmondtam.

– Sokkos állapotban van – közölte Weeden. – Szerencséje volt. Amikor bekopogtatok az ajtón, eltereltétek a taxis figyelmét. Különben ő is biztos a fagyasztóban végezte volna. – A cipője orrával megbökte a földön lévő lámpát, ami alig néhány centire volt a férfi betört koponyájától. – Ez a lány megspórolt az adófizetőknek egy kis pénzt.

O’Brien megpiszkálta a zsebében lapuló nyakörvet a hüvelykujjával.

– Hol vannak a mentősök?

A lány nem figyelt rájuk. A falat bámulta, és az emlékeibe merült, vagy megpróbálta elfelejteni őket.

Az ajtó megint kinyílt. Rengetegen álltak kint a folyosón, és próbáltak bekukucskálni. Nadler becsukta az ajtót a lábával, és megtámasztotta az egyik dobozzal, amibe a bizonyítékokat gyűjtötték.

– A lánynak nem kellene itt várakoznia – mondta Weedennek Walter. – Elvisszük.

– Tessék?

– Bevisszük a kórházba. Nem muszáj megvárnunk a mentősöket, ugye?

– Lehet, hogy az újoncnak igaza van – mondta Nadler. – Miért fecséreljünk el rá egy mentőautót? Fontosabb dolguk is van ennél.

Weeden átgondolta.

– Valakinek vigyáznia kell az ajtóra – közölte végül. – Nem mehettek el mind a ketten.

– Úgy tűnik, hogy az ajtóhoz lettél beosztva, O’Brien – közölte szárazon Nadler. – Én elindulok.

– A csaj bírja az újoncot – jegyezte meg halkan Weeden. – Nagy szemeket meresztenek egymásra. Én arra szavazok, hogy ő vigye el. Hátha előtte kitárulkozik, és elmond valamit, amit még nem tudunk. Három hétig volt összezárva ezzel az elmebeteggel. Ki tudja, miket hallott. Lehet, hogy tudja, hol a taxi, vagy esetleg még több hulla nyomára vezet bennünket.

Nadler megrázta a fejét.

– Három órája van szolgálatban. Ha elcseszi, akkor engem is elővesznek.

– A lány veled nem fog szóba állni – makacskodott Weeden. – Pont úgy festesz, mint a fogvatartója, akár testvérek is lehetnétek. Én sem szívesen állok szóba veled.

– Anyád!

– Elviszem – szólt közbe Walter. – Kábé három kilométer ide a kórház.

– Szerintem…

Weeden türelmetlenül csettintett a nyelvével.

– Száz éve még te is újonc voltál, Herb. Szállj le a srácról! Ez az én ügyem, úgyhogy én döntök. Ha szóra tudja bírni a lányt, akkor megér egy próbát. – Elővett egy diktafont a zsebéből, és O’Briennek adta. – Ha megszólal, vedd fel az egészet! Vidd be a sürgősségire, és dr. Lomaxot keresd! Felhívom, és szólok neki, hogy számítson rátok.

Nadler egy darabig meredten bámulta a nyomozót, majd dühösen kihalászta a slusszkulcsot a zsebéből, és odadobta Walternek.

– Vidd el, és azonnal gyere vissza! Ne csinálj semmi hülyeséget!

O’Brien tisztelgett, de kitartott középső ujjal.

– Igenis, uram!

6.

AMY A HÁTSÓ ÜLÉSEN ÜLT, és a visszapillantó tükörben Walter szemébe nézett. A szeme szürkesége a sötétben még különösebb lett. Ahányszor csak elhaladtak egy utcai lámpa alatt, a fény átfestette a lányt az árnyékok vásznán.

O’Brien elővette a diktafont, megnyomta a felvétel gombot, és letette maga mellé az ülésre.

– Jól vagy?

A lány hallgatott. Még mindig a póló, a nadrág és Walter rendőrségi kabátja volt rajta. Az egyik nyombiztosító talált egy pár edzőcipőt is. Kicsit nagy volt Amyre, de megfelelt a célnak. Legalább nem kellett mezítláb lennie ebben az időben. Hideg volt, és a Detroit folyó felől még hidegebb levegőt hoztak a nagy erejű széllökések. Már majdnem vízszintesen esett a hó.

Walter megállapította, hogy ismerős neki a lány.

Megköszörülte a torkát.

– Tudom, hogy ez furcsán hangzik, de találkoztunk már valahol?

Amint feltette a kérdést, azonnal meg is bánta. A bárokban szokták ilyen ócska szöveggel felszedni a nőket.

A lány úgy nézett rá a tükörből, mintha valóban egy bárban tette volna fel a kérdést, azután megrázta a fejét.

Szótlanul haladtak át a következő három kereszteződésen.

– Mi lesz vele? – törte meg a csendet Amy.

O’Brien lelassított, sávot váltott, és megelőzött egy lassan döcögő bogárhátút.

– Kivel?

– A halottal.

– Miután alaposan megvizsgálták a gyilkosság helyszínét, beviszik a hullaházba.

– Felboncolják?

Walter Amyre nézett.

– Valószínűleg. Miért kérdezed?

– Csak kíváncsi vagyok.

Gondosan megválogatta a szavait, mert nem akart ráijeszteni a lányra.

– Ez a bevett eljárás, ha az illető nem baleset áldozata lett.

– Nem akartam megölni. Csak meg akartam szökni.

– Tudom. – O’Brien rákanyarodott a Wilmontra, és besorolt a középső sávba. – Többen is voltak?

– A lányokra gondolsz?

– Igen.

Amy összehúzta magát, és kibámult az ablakon.

– Az első estén parfümillatú volt az ágy. Alig lehetett érezni, de amikor szóvá tettem, összepakolta az összes ágyneműt, és kivitte. Azt mondta, elégette. És valaki belevésett egy J. K. monogramot alulról a mosdókagylóba.

– J. K.?

– Elég réginek látszott. Első este egy melltartót is láttam a kád mellett, de második este már nem volt ott. – Egy darabig habozott, azután hozzátette: – Szerinted azt a lányt találták meg a hűtőládában? J. K.-t?

– Akkor a hűtőládát hallottad, ugye?

– A nyomozó nagyon hangosan beszélt.

– Ha azonosítjuk a holttesteket, okosabbak leszünk.

– Őket is felboncolják?

– Valószínűleg ujjlenyomatot vesznek tőlük.

Amy megint a szemébe nézett a visszapillantóban.

– Meg tudják csinálni? A nyomozó azt mondta, nagyon rossz állapotban vannak.

Walter az akadémián azt is megtanulta, hogy az orvos szakértő bizonyos esetekben le tudja hámozni egy lebomlott holttest kezéről a bőrt, és fel tudja venni, akár egy kesztyűt, hogy megszerezze az ujjlenyomatot. Ezt akkoriban lenyűgözőnek találta, de nem árulhatta el a lánynak, aki kis híján a fagyasztóládában kötött ki.

Valószínűleg Amy is erre a következtetésre jutott, mert elsápadt, és a szája elé kapta a kezét.

– Nem, nem! Rosszul vagy?

A lány hevesen bólogatott.

– Álljunk félre! Azt hiszem, hányni fogok.

– A picsába! Várj egy kicsit!

A hó miatt nagyon lelassult a forgalom. Walter babrált a műszerfalon, egy pillanatra megszólaltatta a szirénát, azután bekapcsolta a fényjelzést. Amy közben ledobta magáról a kabátot, és rángatni kezdte a kilincset, de elég hamar rájött, hogy egy járőrautó hátsó ajtaját nem lehet belülről kinyitni.

O’Brien jobbra rántotta a kormányt, és csikorgó gumikkal lefékezett az út szélén. Kiugrott az autóból, átbotladozott a hókupacokon, amiket a hókotrók toltak félre előző este, és kinyitotta a hátsó ajtót.

A lány kétrét görnyedt, és a szája előtt tartotta a kezét. Walter segíteni akart neki, de ő lerázta magáról a kezét. A rendőr végül oldalra lépett, hogy utat engedjen neki a bokrok felé… és abban a pillanatban a lány bal válla belevágódott a gyomrába, de akkora erővel, hogy alig kapott levegőt, és bezuhant az összetolt hóba. A lány kölcsön edzőcipője a derekába fúródott, és éles fájdalmat érzett a veséjében. Oldalra fordult, és felemelte a kezét, hogy kivédje a következő ütést, de Amy eltűnt. Kirohant az úttestre, és a lassan haladó járművek között cikázott.

O’Brien feltápászkodott, és utána akart kiáltani, de köhögni kezdett. Futásnak eredt, és miközben átvágott az úttesten, két autó majdnem elgázolta. A Wilmont túloldalán megint megpillantotta Amyt, már száz méterre járt. Elképesztő sebességgel futott. Félrelökött néhány gyalogost, majd bekanyarodott a tisztító és a kínai étterem közötti sikátorba.

A sikátor körülbelül tizenöt méter hosszú lehetett, és egy téglafalban végződött. Amy éppen akkor mászott fel az ott hagyott ládákról egy szemeteskonténerre, amikor Walter bekanyarodott.

– Állj meg, Amy!

A lány nem fordult hátra. Felhúzta magát a téglafalra, átmászott a tetején, és eltűnt mögötte.

O’Brien követte, de mire a konténer tetejére ért, és átnézett a fal túloldalára, Amy eltűnt, és a hóesés pillanatok alatt betemette a lábnyomait is.

MOST

7.

A JÁRŐRKOCSI ANYÓSÜLÉS FELŐLI AJTAJA kinyílt, és kihajolt rajta egy nő.

– Szálljon be hátra! Mozgás!

Walter nem nézett rá. Az aszfaltra szegezte a tekintetét.

– Nem szállok be. Maga nem érti, mi folyik itt.

– Tényleg? Szálljon be az autóba, és magyarázza el nekem, mielőtt megöleti magát!

Két lövés dörrent.

A járőrkocsi sofőroldalán leeresztettek a gumik.

A harmadik lövedék a motorháztetőbe csapódott, és a jármű leállt.

Valaki megpróbálta kipréselni magát a klub ajtaján, és a következő lövés a feje fölött találta el a téglafalat. Az emberek gyorsan visszahúzódtak.

A kidobó a parkolóinas fülkéjében keresett fedezéket, a bejárattól balra, és a tekintetével az út túloldalán álló épületek tetejét pásztázta.

A járőrkocsi sofőrje lerántotta a rádió mikrofonját a műszerfalról.

– Tizenkettő nyolcvannégy. A jármű lerobbant. Több lövés dörrent. Erősítést…

Még egy lövés. Red értette a dolgát. A lövedék átfúrta a szélvédőt, a műszerfalat és a rádiókészülék közepét. A rádió szikrázott, az őrmester pedig egy meglepett kiáltással eldobta a mikrofont.

Walter egész idő alatt az aszfaltot bámulta, és amikor megszólalt, higgadt volt a hangja.

– Hallgassanak rám! Szálljanak ki az autóból, keressék meg a barátaikat, és küldjék ide a felettesüket!

Az őrmesternő, a névtáblája szerint Rodriguez, összegörnyedve ült az ülésen, és szótlanul meredt O’Brienre.

Mivel nem mozdult, Walter ránézett.

– Ha nem engedelmeskednek, a mesterlövészeim a társa fejébe eresztik a következő golyót.

– A maga mesterlövészei?

Walter ismét az aszfaltra szegezte a tekintetét, és megpróbálta visszafojtani a köhögését.

– Öt… négy… három… kettő…

– Oké! – kiáltotta Rodriguez társa. – Oké!

Kicsatolta a biztonsági övét, kinyitotta az ajtót, és lassan kicsúszott az aszfaltra, mintha elolvadt volna. Lekuporodott, amennyire csak tudott, és óvatosan körbenézett.

– Nem fognak lelőni?

– Ha igyekszik, akkor nem.

A férfi mély levegőt vett, és a társára nézett, aki még mindig az autóban ült. A nő bólintott, de nem mozdult meg.

A társa továbbra is görnyedt testtartásban sietett át a kereszteződésen. A Woodwardon már felállították az úttorlaszokat. A férfi odaérve átbújt köztük, és elvegyült a többi rendőr között.

Rodriguez az autóban maradt.

– Ne ölesse meg magát! Induljon!

– Meglőhetem a karját vagy a térdét – mondta Red a fülhallgatón keresztül. – Nem muszáj meghalnia.

– Ha nem száll ki, akkor meghal – felelte higgadtan Walter.

A nő alaposan megnézte magának O’Brient, kiszúrta a fülhallgatót, azután szemügyre vette a környező épületeket is.

– Maga mit művel?

Walter megrázta a fejét.

– Menjen innen! Küldje ide a felettesét!

A nő ezúttal engedelmeskedett, de nem úgy, mint a társa. Kicsatolta a biztonsági övét, kiszállt az autóból, azután lassan elindult a társai felé. Félúton megállt, hátranézett Walterre, majd megint a környező háztetőket és ablakokat pásztázta a tekintetével.

– Ennek van vér a pucájában – állapította meg Red.

– Maradjatok mozgásban! – szólt O’Brien. – Járjátok be az emeleteket, ahogy megbeszéltük, nehogy célba vegyenek benneteket!

Ekkor felbukkant a kommandósok fekete csapatszállítója is.

Hatan szálltak ki a hátsó ajtón teljes felszerelésben, és felsorakoztak a jármű oldalánál. Végül kiszállt a hetedik is, szemügyre vette a szórakozóhely bejáratát és a kimenekült vendégeket, akik fedezékbe húzódtak a kereszteződés körül.

Walter Rodriguez felé fordult. A nő bement az úttorlaszok mögé, utat vágott a rendőrök között, a fekete kisbuszhoz lépett, és megállt a hetedik kommandós előtt. Beszéd közben többször is Walter felé mutatott. Túl messze voltak ahhoz, hogy hallani lehessen őket, de egyre több fej fordult Walter felé.

Ezek az emberek a Detroiti Rendőrség alkalmazottai voltak, O’Brien azonban senkit sem ismert közülük. Már régen kiszállt a játékból, mégis egyértelmű volt, hogy a hetedik kommandós a főnök. Miközben Rodriguez jelentést tett, a parancsnok le sem vette a szemét Walterről, majd sietős, magabiztos, ugyanakkor óvatos léptekkel megkerülte a csapatszállítót, és elindult O’Brien felé. Az egyik keze a derekán lógó pisztolyon pihent, pedig láthatóan nem félt attól, hogy lelövik.

Amikor Walterhez ért, az megállapította, hogy a parancsnok is nő. Körülbelül ötvenéves lehetett, rövidre nyírt, fekete haját ősz szálak tarkították, és egy forradás volt a halántéka fölött. Megállt O’Brien előtt, és Rodriguez felé fordult.

– Megmotozta valaki?

Miután nem kapott választ, a lábfejét Walter lába közé nyomta, és széttárta a combját.

– Van fegyvere?

O’Brien majdnem elvesztette az egyensúlyát, és amikor hirtelen ránehezedett a jobb lábára, a gerincébe belehasított a fájdalom. A mellette heverő botra nézett, de nem nyúlt érte. Összeszorította a fogát.

– Óvatosan! – sziszegte. – Megégett a lábam.

– Kérdeztem valamit.

– Nincs fegyverem.

A parancsnok megtapogatta Walter bokáját, azután szétnyitotta a kabátját.

– Ez meg mi?

– Golyóálló mellény.

A nő az egyik fémcsat alá dugta az ujját, összecsípte az anyagot Walter vállánál, és összeráncolta a szemöldökét.

– Melyik évszázadból? Legalább húsz kiló.

O’Brien vállat vont.

– De megvéd.

A parancsnok átkutatta a kabátzsebeit, és elvette a telefonját. Miután végzett, hátrált egy lépést. A halántéka fölött húzódó forradást vörös ráncok csúfították el.

– Elárulja nekem, hogy mi folyik itt?

Amikor Walter szólásra nyitotta a száját, megint köhögőrohamot kapott. Mintha üvegszilánkokat köhögött volna fel a tüdejéből. Gyorsan elfordította a fejét, és beleköhögött a könyökhajlatába. Miután a roham elmúlt, a kabát ujját vérfoltok pettyezték.

– Jézusom! – dünnyögte a parancsnok. – Hogy hívják?

– O’Brien. Walter O’Brien.

Walter telefonja megcsörrent a parancsnok kezében.

Sealey.

– Fogadja a hívást! – mondta Walter.

A nő egy darabig szótlanul méregette, azután a kijelzőre nézett, és felvette.

– Rigby parancsnok vagyok a Detroiti Rendőrségtől. Kivel beszélek?

O’Brien hallotta Sealey-t a fülhallgatón keresztül:

– Csak egyszer mondom el, úgyhogy nagyon figyeljen, Rigby parancsnok! A kereszteződés körüli épületek tele vannak mesterlövészekkel. A világ legjobb mesterlövészeivel. Ők a végrehajtók. Ha engedelmeskedik, nem fognak tüzelni. Ha nem engedelmeskedik, akkor megcsodálhatja őket munka közben. Minden leadott lövés, minden kioltott élet a maga lelkén szárad. Magára bízom a döntést, és felhívom a figyelmét arra is, hogy kizárólag erről dönthet.

– Felállok – mondta Walter. – Ezt nem bírja a térdem.

Rigby haragosan nézett rá.

– Maradjon ott! Nem maga a főnök.

Dühösen mutatott két kommandósra, akik az úttorlasz mögött álltak. Azok felemelték a géppisztolyukat, és célba vették Waltert.

O’Brien áthelyezte a testsúlyát a másik lábára. A hideg aszfalt beleharapott a térdébe. A rossz lába rettenetesen fájt, egészen a gerince tövéig. Összepréselte a száját, és megpróbált valami másra gondolni.

– Ne tegyen próbára minket, parancsnok! – mondta Sealey.

Red tüzelt.

A golyó az aszfaltba csapódott, néhány centire Rigby lábától. A nőnek a szeme sem rebbent.

Red leadott még egy lövést, és ezúttal az egyik kommandós géppisztolyának csövét találta el egy fémes csattanás kíséretében. A becsapódás erejétől a fegyver kilendült oldalra.

Walter megállapította, hogy Red valójában egy művész.

– Magának nem az a dolga, hogy az aszfalton kuporgó férfit piszkálja, Rigby parancsnok – folytatta Sealey. – Magának az a dolga, hogy uralja a helyzetet. Senki sem távozhat, és senki sem mozdulhat meg az engedélyem nélkül. A végrehajtóim gondoskodni fognak arról, hogy maga rendesen elvégezze a munkáját. Ha mindenki engedelmeskedik, senki sem fog meghalni. Nem hívhat helikoptereket, és nem támadhat az embereimre. Ha mégis megteszi, annak csúnya vége lesz.

– Mit akar?

– Nagyon egyszerű. Van egy nő abban a klubban, aki több száz ember haláláért felelős. Őt akarjuk. Ha megadja magát, akkor senki másnak nem esik bántódása.

– Senkinek sem eshet bántódása – felelte Rigby. – És senkit sem fogok átadni maguknak.

– Nem alkudozhat velem, parancsnok. Néhány órával ezelőtt elhelyeztünk egy bombát a klubban. Maga szerint hányan vannak odabent? Ha nem kapjuk meg a nőt egy órán belül, felrobbantjuk a bombát. Maga csak arról dönthet, hogy hányan fognak ma este meghalni. Ha nem kapjuk meg a nőt, mindenki meghal. Ötvenkilenc perce van. Tartsa meg azt a telefont! Hamarosan újabb utasításokat kap.

Sealey megszakította a hívást.

– Megfeledkeztél az egymillió dollárról és a magángépről – mondta Red a fülhallgatóban.

Rigby egy darabig a telefonra meredt, utána Walterre. Végül zsebre tette a mobilt, elővette a sajátját, és a csapatszállító felé menet felhívott valakit. Tudomást sem vett O’Brienről és a rájuk irányított fegyverekről.

Walter sem vett tudomást a fegyverekről. Fogta a botját, és nehézkesen feltápászkodott. A kommandósok megmarkolták a géppisztolyukat, de semmit sem csináltak, miközben Walter beült a járőrkocsi anyósülésére.

– Így már sokkal jobb.

Az úttorlaszok és a rendőrök pontosan szemben voltak vele, a szórakozóhely bejárata pedig tőle jobbra.

Rigby összehívta a csapatát, és három egyenruhás rendőr is csatlakozott hozzájuk. O’Brien nem látta a rangjelzésüket, de ők lehettek a rangidős tisztek. Rodriguezt elvesztette szem elől.

– Ti láttatok már női kommandóparancsnokot? – kérdezte Red.

– Változnak az idők, srácok – felelte Sealey.

Walter tudta, hogy Red és Sealey szemmel tartja ezeket az embereket a puskák távcsövén keresztül, és ha bármi gyanúsat észlelnek, leszedik őket. Nem fogják megkockáztatni, hogy a bürokrácia miatt elveszítsék a nőt. A kommandósokkal együtt huszonhat rendőr volt a helyszínen, ezenkívül négy mentős és legalább harminc civil. Az első híradóskocsi egyre közelebb araszolt. Félig a járdán haladt, félig az úttesten, hogy ne ragadjon a dugóba. Walterék nem akartak ártatlanokat megölni, de megteszik, ha rákényszerítik őket.

Rigby dübörgő léptekkel visszacsörtetett O’Brienhez, és nagyon dühös volt az arca.

– Ki az a nő, akit el akarnak kapni?

Mielőtt Walter válaszolhatott volna, a kereszteződés túlsó vége felől mély morgás hallatszott, és egy teherautó lassan átgördült a fából készült úttorlaszokon. Úgy roppantotta össze őket, mint a fogpiszkálót, és bekanyarodott a szórakozóhely bejárata elé. Az elejére egy hólapátot erősítettek, az oldalán megfakult, zöld betűkkel az állt: DETROITI KÖZÚTKEZELŐ VÁLLALAT. A hátuljából spriccelt a só, ami beterítette az aszfaltot, a járdát és minden egyebet, ami az útjába került. A klub előtt parkoló járőrkocsit egyszerűen félretolta, azután megfordult, tett még egy kört az épület előtt, és végül lekanyarodott a park felé. Semmi sem maradt utána, csak sűrű, fekete füst és rengeteg só.

Rigbynek szó szerint leesett az álla.

– Ez meg mi a fene?

Éppen ideje volt – gondolta O’Brien.

– Kezdődik a buli – mondta Red a fülhallgatóban.

1992

Amy Archer

Alvin Schalk

Két holttest / fagyasztóláda
a pincében

…Walter O’Brien 28 éves

8.

– BEDOBSZ MÉG EGY FELEST, vagy újra lejátszom a számot. Ez a szabály.

Walter megfordult a bárszéken, Nadlerre nézett, és úgy érezte, hogy enyhén balra dől a helyiség. Amikor a látása utolérte a mozgását, három Nadlert és három felespoharat látott. A középsőre összpontosított.

– Nem ihatok többet. Holnap dolgoznom kell.

Nem ejtette túl tisztán a szavakat, de a társa így is megértette. Walter az ő nyelvét beszélte. Grimaszolt, és a tömeg felé fordult.

– O’Brien nem akar többet inni – kiáltotta. – Billy, dobd be a negyeddollárost a gépbe! Ez csak neki szól.

Billy Preston visszakiáltott valamit a Mig Bárja sarkában álló zenegép mellől, aztán megfordult, és a korsójában lévő sör fele a kezére és a padlóra löttyent. Egy pillanattal később felhangzott a Survivor Eye of the Tiger című száma immár nyolcadjára, mire a vendégek hurrogni és kiáltozni kezdtek.

Walter felkönyökölt a bárpultra, és a tenyerébe temette az arcát.

Mig Bárja már negyvenhárom éve a rendőrök törzshelye volt, és minden este megtöltötték a környező körzetek kiválóságai. Ez a szerdai nap sem volt kivétel. Olcsó volt a sör, a felvizezett tömény, és a civil ruhás közrendőrök elvegyülhettek a civil ruhás feletteseik között. Nadler ide hozta el Waltert az első közös estéjükön, ezért egyértelmű volt, hogy az utolsó közös estéjüket is itt töltik el. Holnaptól nem lesznek társak.

Nadler hátba vágta Waltert.

– Lehet, hogy holnap dolgoznod kell, barátom, de nem egyenruhában. Én voltam a társad, ezért rám hárul a feladat, hogy megfelelő állapotban bocsássalak utadra a Detroiti Rendőrség nyomozójaként.

Nadler bedobta mind a két rövidet, és a poharakat a pultra csapta.

O’Brien felemelte a mutatóujját, és intett a pultosnak.

– Vizet kérek, jó uram. Csak vizet.

A férfi elvigyorodott, megtöltött egy poharat csapvízzel, és letette Walter elé, aki egy hajtásra megitta.

Nadler összeráncolta a szemöldökét.

– Ez komoly?

– El kell indulnom.

– Hat évet húztunk le együtt, és így akarod lezárni? Ellovagolsz a naplementébe? Hadd nézzem meg még egyszer azt a jelvényt!

O’Brien felsóhajtott, és elővette az aranyszínű jelvényt a hátsó zsebéből.

– A naplemente négy órával ezelőtt volt.

Nadler kikapta a kezéből a jelvényt, és füttyentett.

– Milyen fényes! – Elhátrált a pulttól, és a feje fölé emelte a csillogó fémlapot. – Kapcsold ki azt a szart, Billy!

A zenegép felvisított, majd elhallgatott.

– Egy kis figyelmet kérek – kiáltotta Nadler. – Forduljatok erre! Valami fontosat akarok örökül hagyni rátok.

– Herb nagy szavakat használ, hallgattassátok el! – kiáltotta valaki.

Nadler megköszörülte a torkát.

– Hat gyötrelmes éven keresztül én voltam Walter O’Brien őrmester bébiszittere. Ez idő alatt több mint ezerkétszáz bírságot szabott ki, hatszázhuszonhárom gazfickótól tisztította meg a mi nagyszerű városunkat, háromszor kitüntették, és kétszer rálőttek. Tizennégy alkalommal használta a fegyverét, és legalább egyszer megmentette a bőrömet. Mindent átadtam neki, amit tudok, de szerencsére volt annyi esze, hogy oda se figyeljen, és inkább másoktól tanult, hogy levehesse az egyenruhát, és feljebb kapaszkodhasson a ranglétrán. Én huszonhárom éve vagyok egyenruhás, és biztosra veszem, a feljebbvalóim nem is akarnak változtatni ezen.

– Nem felejtettél ki valamit, Herb? – kiáltotta hátulról Billy.

– De igen. – Nadler bólintott. – A lányt, aki megszökött. Azt a törékeny teremtést, aki alaposan helybenhagyta a mi fiunkat az első éjszakáján, és elszaladt. De legalább megtanította, hogyan kell elviselni az ütéseket. Az a lényeg, hogy Walter felállt, leporolta magát, és továbblépett. Ebben a szakmában ez nem könnyű, de ő profi módon megcsinálta. Hat éven keresztül profi volt. – Még magasabbra emelte a jelvényt. – Nem is lehetett volna nála jobb társam, és hiányozni fog, de a legjobbakat kívánom neki ahhoz, ami ezután következik. Poharakat a magasba, és koccintsunk a Detroiti Rendőrség legújabb gyilkossági nyomozójára!