Copyright © Baráth Katalin, 2009

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Tihanyi Linda

Szerkesztő: Tihanyi Linda

Borítóterv: Egri Mátyás

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Kótai Katalin

Harmadik, javított kiadás

ISBN 978-963-566-745-1

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Szüleimnek

ELSŐ RÉSZ

1. fejezet

A lovag egészen a fényűző, mi több: királyian ragyogó, hatalmas, súlyos drapériákkal díszített terem sarkáig űzte a márkinét. Joséphine ott kénytelen volt féket tenni ékkövekkel gazdagon telehintett topánjára. Majd vakmerően a lovag felé fordult. Keble fel s alá járt és kelt, és ez olyan látvány volt, melyről a lovag nem volt képes nem tudomást venni. Mégis óriási erőfeszítésekkel, de felemelte lángra lobbant szemeit a márkiné kecseiről, és delejes tekintetét szíve hölgyének riadt, ámde mérhetetlen bátorságról tanúskodó pillantásába fúrta. És fújtató (hisz régóta rohant Joséphine cipellőinek ösvényét követve) suttogással szólott:

– Joséphine! Miért nem enged szabad folyást legbensőbb érzeményinek? – Felforrt lélegzetének orkánja már-már fájóan érintette a márkiné éppoly csöppnyi, mint amilyen hófehér fülkagylóit.

– Hah! Armand! Én hites feleség vagyok! Franciahon első udvarmesterének neje! – szegte fel piciny és szintúgy hószínű állacskáját a márkiné. Közben ellenállhatatlanul érezte, hogy szíve sebesen, mi több, annál is gyorsabban suhog fűzővel rabul ejtett mellkasában.

A lovag immár – nem bírva parancsolni kívánásainak – férfiasan erős kezével megérintette a hölgy fűzfaágnál is keskenyebb derekát.

– Nem… nem… ezzel a paráznaság határait súrolnám – mormolta Dávid Veron. – Armand-nak nem szabad megérintenie Joséphine derekát, az sok lenne. Kihúzom. Legyen inkább „a hölgy gesztenyszínben játszó, fényes, homlokába hulló fürtje”, és akkor Veritas nővérnek is a szemébe tudok majd nézni, amikor a történet napvilágot lát. – Veron olyan határozott mozdulattal húzta ki az utolsó mondatot, hogy a füzet kockás lapja kiszakadt.

Hétköznap kora reggel volt, a diákok még nem adták egymásnak a kilincset, hogy a tanítás előtti utolsó percekben vegyék meg maguknak a hiányzó irkákat, ceruzákat, festékeket. Veron ilyenkor boldogan merült el a regényírás örömeiben, és tért nap mint nap vissza Párizs varázslatos palotáiba. No persze ez az ő saját Párizsa volt, grófoktól és hercegektől hemzsegő, gáláns kalandoktól hangos, nem pedig saját korának, az ezerkilencszázas évek elejének Párizsa. A valódi városhoz és az élethez éppúgy kevés köze volt, mint szülőhelyéhez, a bácskai porban fulladozó Ókanizsához. Veront a tényszerűség úgy általában sem igen érdekelte, miért is érdekelte volna: az Árkádia papíráruda és könyvkereskedés aprócska, nyomdafesték- és papírillatú bolthelyiségében senki sem kérte tőle számon, hogy mi köze van a valósághoz annak, amit reggelente papírra vet. Így hát Dávid Veronika ókanizsai boltoskisasszony szorgalmasan és háborítatlanul róhatta legújabb regénye sorait, megfeledkezve a friss újságokról, amelyek a bejáratnál kötegekbe préselve várták, hogy kiszabadítsák őket a spárga szorításából.

Miután a derék és a hajfürt problémáját illető rövid elmélkedést befejezte, Veron folytatta az írást:

A márkiné nőiségében erősen megkísértve zihálta:

– Armand! Engedjen el! A férjem bármelyik pillanatban hazatérhet, s akkor egyikőnk sem kerülheti el a félreértés bélyegét!

S e pillanatban a márki deus ex machina csörtetett be a küszöbön, akárha vadkan. Az őt fogadó látványtól felforrt vérrel a kardjához kapott, kirántotta, és…

Ebben a pillanatban megszólalt a csengő, ami jelezte, hogy nyílik a bolt ajtaja, vevő érkezik. Veron, mint ilyenkor mindig, összecsapta a füzetet, és villámgyors mozdulattal behajította az eladópultként szolgáló asztal legfelső fiókjába. XVI. Lajos Párizsából egy pillanat alatt vissza kellett térnie Ókanizsára, ezért némi nehezteléssel figyelte az ajtót és a reménybeli vásárló személyét.

A küszöbön Bolond Vili állt, szokott szakadt barna kabátjában, a piszoktól meghatározhatatlan színű ingében és a kelleténél jóval bővebb, foltos, valaha tintakék nadrágjában. A nadrágtartó egyik szalagja szabadon lengedezett, a karima nélküli cilinder viszont, amely az alig tizenkilenc esztendős Vilit szinte rangjelzésképpen megkülönböztette minden ókanizsaitól (akik közül senki sem volt elég elegáns egy ilyen fejfedőhöz), ezúttal hiányzott. Vili szürkésszőke haja kuszán, átizzadtan meredt az ég felé.

A fiú hirtelen megtántorodott.

– Az isten szerelmére, Vili, csak nem vagy részeg már megint? – kiáltott föl ijedten Veron. – Hányszor mondták már neked, hogy…

Vili bizonytalan mozdulattal előrelépett. Veron észrevette, hogy a fiúnak a szokásosnál is zavarosabb a tekintete, és szemmel láthatóan fogalma sincs, éppen hol van. Aztán egy vércseppet pillantott meg Vili cipője mögött. Majd még egyet, és még egyet…

– Jézusmária, Vili, mi történt veled? – kapta a szája elé a kezét.

A fiú kinyitotta a száját, de nem jött ki hang a torkán. Előrelépett, megingott, és jókora puffanással a földre zuhant. Veron ekkor vette észre a kést a hátában.

Átsuhant a lány gondolatain, hogy a kellő magatartás ebben a pillanatban nyilvánvalóan az ájulás lenne. Abban legalábbis biztos volt, hogy Joséphine az ő helyzetében már régen a márványpadlón heverne, a márványnál is sápadtabb arcbőrrel, arisztokratikus öntudatlanságban. Ő viszont hiába hunyta be a szemét, a szíve nemhogy kihagyott volna, de már-már hallható szaporasággal, egyre gyorsabb ütemben vert. Még csak a világ sem fordult meg Veron körül, ahogyan az efféle helyzetekben cselekedni szokta: odakint ugyanolyan verőfényes, friss szeptemberi reggel volt, mint mielőtt Vili feltűnt.

A világ mit sem változott.

Veron belekukkantott a fiókba, és csalódottan állapította meg, hogy a füzete a helyén – tehát mégis minden megtörtént, amire az utóbbi néhány percből emlékezett.

A veleszületett élénk kíváncsiság azonban nem sokáig hagyta, hogy az ijedelem elnyomja. Lassú léptekkel kimerészkedett az asztal mögül, és óvatosan megközelítette a mozdulatlanul, különös csöndben heverő Vilit. A fiú testének mozdulatlansága annál is furcsább és megrendítőbb volt, mivel míg élt, nemcsak beszéd közben dobálta összevissza a tagjait, de akkor is, ha éppen szünetet tartott két, rendszerint végeérhetetlen és összefüggéstelen monológja között. Ijesztően világoskék, szinte színtelen szemei a legalsó polcokat megtöltő nyomtatványcsomagokra szegeződtek.

Úgy tűnt, most már mindörökre.

– Nem az a látvány, amelyben halálom előtt szívesen gyönyörködnék – morfondírozott Veron, mígnem eszébe jutott, hogy alighanem ő maga volt az utolsó, Vili számára talán ismerős kép, amit az élet nyújtott a város bolondjának.

– Hát az a kép se sokkal szebb, mint a besárgult papírok – sóhajtotta Veron, és közelebb hajolt a fiú ingét-kabátját átáztató vérfolthoz, amelynek a közepéből egy jókora, közönséges bicska nyele állt ki. Veron ujja hegyével finoman megérintette a kés gyöngyház utánzatú végét. Maga se tudta, miért: talán azt várta, hogy valamit még megérezhet a gyilkos tenyerének melegéből.

Csalódnia kellett. A bicska nyele hidegebbnek bizonyult a szeptember végi csípős reggelnél is. Veron gyorsan elkapta róla a kezét.

Időközben ugyanis gondolataiba villant, hogy kisdiákok csapata bármikor rányithatja az ajtót. Aztán rádöbbent, hogy a csupaüveg kirakaton át már meg is láthatták, ahogy ő egy nyilvánvalóan meggyilkolt ember hullája mellett áll, és a halált hozó fegyvert érinti a kezével. De nem hiába olvasta el betűről betűre Az Est minden egyes számát, és emlékezett élénken a hajmeresztő bűnesetekről beszámoló vezércikkekre. Tudta, hogy első dolga előkeríteni egy hivatalos személyt.

Gondosan kikerülte a már méretes tócsává gyűlt vért a padlón.

Kinyitotta az ajtót, és miután a „Nyitva” táblát a „Zárva” oldalára fordította (közben gratulált is magának az előrelátásáért), lefutott a lépcsőn az utcára.

Rövid tépelődés után jobb felé vette az irányt. Az Árkádiától csupán kétháznyira lakott Vékony doktor, Annuskának, Veron kebelbarátnőjének az édesapja. Neki biztosan egyszerűbb lesz elmagyarázni a helyzetet, mint annak a vérmes Dujmovics főkapitánynak, aki az egyébként is a város túlsó felén lévő ideiglenes kapitányságon őrizte a Monarchia rendjét és Ókanizsa békéjét.

Bár ennek a békének az őrzése nem követelt hősies erőfeszítéseket a rend elkötelezett őreitől. Ókanizsának, ennek a tanyavilágostul húszezer lakost számláló alföldi városkának a hírét nem a véres bandaháborúk vagy a vagyonukat elkártyázó főnemesek öngyilkossági kísérletei vitték szét a nagyvilágban. Sőt, a nagyvilág igazából mit sem tudott Ókanizsáról, amit nem csupán a telefonhálózat, villanyvezetékek vagy aszfaltutak hiánya okozott, hanem a helybelieket kevéssé jellemző szenvedélyesség, ambíció és extravagancia. Iparkodni és takarékoskodni! – ha az ókanizsaiaknak szükségük lett volna jelszavakra, bizonyára ezeket tűzték volna zászlajukra, megannyi korabeli mezővároshoz hasonlóan.

A város életéből ráadásul a hűbérúr egzotikuma is hiányzott évszázadok óta. Miután Savoyai kétes dicsőségű seregei véget vetettek a környéket lakatlanná irtó török uralomnak, Ókanizsát a császári kincstár fogadta birtokába, hogy Mária Terézia később szabadnak nyilvánítsa. A város életébe tehát nem avatkozhatott be se gróf, se báró, se más úri haramia, amire a kanizsaiak a maguk módján büszkék is voltak, és függetlenségi hagyományukhoz híven egyként mondtak nemet minden olyan korszerűsítő vagy iparosodást segítő ötletre, ami egy polgártársuk kezébe az átlagosnál kicsivel is több hatalmat juttatott volna. Azaz minden bölcs indítványra.

A legtöbben ezen az őszi reggelen is az iparkodással és a takarékoskodással voltak elfoglalva. Veron nem is futott össze senkivel, miközben Vékony doktor háza felé szaladt lélekszakadva.

A doktor az ebédlőben állva szürcsölte a kávéját. Orvosi táskája útra készen várta az asztalon, az üres tányér mellett. A talpig galambszínbe öltözött, ötvenes éveiben járó, városszerte nagy tekintéllyel bíró doktor, akinek állát gyér, szürkévé őszült, de büszkén előremeredő kecskeszakáll díszítette, meglepetten fogadta Veron kissé zaklatott köszönését.

– Mi szél hozott erre ilyen korán, kislány? – tette le a doktor a Zsolnay csészét. – Annuska még alszik. Nem csoda, hiszen alig éjfél előtt értek haza az anyjával a vasútállomásról. Péter vőmuram az este utazott vissza Pestre. Nagy jövő előtt álló mérnökemberről beszélünk, akit már epekedve vártak vissza a feljebbvalói – büszkélkedett a leendő após. – Valami vásárcsarnoknak vagy mi az isten csudájának a terveit kell most asztalra tennie. Bevallom, én elvesztem a részletekben, de Annus a kelleténél is bőségesebb beszámolóval szolgálhat a jövendőbelijének még a cipőfűzési szokásairól is… De ezt te bizonyára jól tudod – vizsgálgatta szigorú szemmel a kapkodva lélegző Veront.

– Vili… meghalt… vagyis megölték, ebben egészen biztos vagyok – számolt be a lány. – Odaát, az Árkádiában – szuszogta a helyzethez szerinte teljesen méltatlanul, minden tragikus hangsúlytól mentesen. Többet kellene teniszezni, akkor lenne elegendő tüdőm a drámaisághoz, gondolta.

A drámát azonban nélküle is szolgáltatta Vékonyné, aki a konyhában hallotta meg Veron balladai homályú beszámolóját, és ejtette ki kezéből a Zsolnay csészealjat.

– Miket beszélsz itt össze, te lány? – hüledezett a kerekded doktorné, született nemes nemzetes Bogdán Erzsébet, Veronnak csak „Zsike néném”. Porcelánkék szemeit a lányra meresztette, súlyos hajfonata pedig, amit mindig is kissé instabiliter tűzött a feje búbjára, lezuhant a vállára, mintha érzékelte volna a helyzet drámaiságát.

Vékony doktor letette a csészét az asztalra, kezébe vette a táskáját, és a könyökénél fogva az ajtó felé fordította Veront.

– Menjünk máris – nógatta.

Részletes beszámolóra éhes, kikerekedett szemű nejét elegánsan megkerülve visszasietett az Árkádiába Veronnal együtt.

Bármennyire is felzaklatták az események, Veronnak feltűnt, hogy a doktor házára árnyékot borító ősöreg vadgesztenyefa milyen rohamosan veszti lombját. Most is, ahogy elhaladtak alatta, egy tucat rozsdavörös-sárgás levél hullott a járda tégláira, és így tisztán láthatták az ágakra telepedő rigópárt. A madarak ügyet sem vetettek Vili halálára – kegyetlen vidámsággal füttyögték tele a napsugaras reggelt.

Veron aggódva várta, hogy hány kisdiák leskelődik majd a kirakat előtt, mire visszaérnek. Szerencsére azonban egy lélek sem toporgott türelmetlenül a bolt előtt. Látszatra minden úgy maradt, ahogy ő hagyta, és a bűnesetről még mindig csak hármuknak volt tudomása.

Vékony doktor, mintha sejtette volna, mi jár Veron fejében, nagyot sóhajtott, megállt a bejárat előtt, és megszólalt:

– Fél órán belül az egész város tudni fogja. Sietnünk kell, hogy Zsike nénéd kíváncsi barátnői elől eltitkolhassuk, amit kell. Már ha van mit titkolni. Már ha nem képzelődtél, Veronkám – vetett kételkedő pillantást a lányra.

Veron szó nélkül tárta ki az Árkádia bejárati ajtaját. Vékony doktor megtorpant, amikor meglátta Vili földön fekvő holttestét és a feketévé alvadt vértócsát.

– A mindenit, igazad volt… Tíz év után újra gyilkosság Ókanizsán! Micsoda hírverés lesz ebből! – csóválta a fejét, miközben letérdelt a halott mellé, és ösztönösen a pulzust próbálta kitapintani.

Fáradtan megdörzsölte a szemét, és kinyitotta az orvosi táskát.

Mire Vékony doktor végzett a holttesttel, megérkezett a rendőrkapitány is. Dujmovics Lázóért a doktor küldte el Veront a házba, ahová a kapitányságot szállásolták, míg az új városháza fel nem épül, és a rendőrök el nem foglalhatják benne a nekik szánt szobákat. Veron útközben magához tért annyira, hogy Dujmovics kapitánnyal csak ennyit közöljön szűkszavúan:

– Vékony doktor úr kéreti a kapitány urat, sürgős bűnügyben. – Így kitért a gyilkosság ismételt bejelentése elől, ugyanis nem akarta saját magát kellemetlen helyzetbe hozni.

Vékony doktor majdnem minden további nélkül hitt neki, hiszen kislány kora óta ismerte. Ám Dujmovics Lázó – aki köztudomásúlag lekezelően bánt az okoskodó fehérnépekkel – csak néhány hónapja került a városi rendőrség élére, és rendkívül boldogtalanná tette a kisvárosi nyugalom. Ókanizsán az évi néhány kocsmai késelésen és lányszöktetésen kívül csak a szerelmi bánatukat marólúggal csillapító cselédlányok esetei adtak a rendőrségnek munkát, no meg a piaci tolvajlások. Lázó rendőrkapitány korábbi állomáshelyén, a megyeszékhelyen, Zomborban jóval eseménydúsabb munkához szokott, így hát nehezen viselte a tétlenséget.

– Az én őseim egytől egyig harcos granicsárok voltak, akik vérükkel védték a maguk, magyarok földjeit a törököktől! – harsogta rendszeresen az oszmán–Habsburg határ vitéz és szabadlelkű hajdani őreire utalva, ha gazdák ültek a közelében a nagyvendéglői asztaloknál.

Nyomatékul meg-megcsördítette a kardját is, ami mindig az oldalán függött – a rossznyelvek szerint még éjszaka is, lévén Lázóné, egy dél-szerbiai fekete szépség maga is igen kardos menyecske. A gazdák eleinte szétrebbentek a nagy kardcsörtetésre, de azóta megtanulták, hogy Dujmovics kapitány is csak olyasfajta kutya, amelyik ugat, harapni azonban még senki se látta.

– Már azt hittem, Rózsa Sándor lefogása után sose lesz errefelé ölés! – nyitott be a rendőrkapitány elégedett arckifejezéssel az Árkádiába. – És tessék, mégis! Milyen kár, hogy csak ez a város bolondja akadt meg a kés hegyén… Milyen ügy lesz ebből, doktorkám? – vágta hátba a maga fogalmai szerint barátságosan Vékonyt úgy, hogy a derék orvos kiejtette kezéből a táskáját.

– Ismeri ezt a bicskát, Lázó? – kérdezte a doktor.

A gyilkos szerszám a kor tudós szokásához híven már egy krumpli közepébe szúrva és dunsztosüvegbe csomagolva, vattacsomóba tekerve hevert az Árkádia pultján, a márkiné és a lovag könnyfakasztó románcától alig egy asztallapnyira.

A kapitány fölvette a bicskát, és alaposan megmustrálta.

– Láttam már ilyet, nem is egyet. A kocsmákban minden második legénynek hajszálra ugyanilyen bicskája van – állapította meg. – Ami nem csoda: az öreg Bicskás Bicskei az Ürmös kocsma utcájában csak ezt a fajtát csinálja, no meg a disznóölő késeket – sóhajtott a kapitány. – Látom, maga már végzett a Vilivel. Ameddig én kikérdezem a kislányt, szólna a legényeimnek, hogy jöjjenek? A kórházba vitetem velük a maga hulláját. Azazhogy a Viliét, no.

– Még ide kell telegrafálnom a zentai törvényszéki kollégát. Gyilkosság esetén ez az előírás – közölte az orvos a fejét vakarva. – No meg hátha ő többet lát, mint én. Ne felejtse, Lázó, nekem tíz éve nem volt dolgom gyilkossággal.

Vékony doktor becsukta a táskáját, majd a fejéhez kapott, és Lázóra nézett:

– Ó, és még valami, kapitány úr! Lehet, hogy egyik bicska olyan, mint a másik… de fogadni mernék, ilyennel nemigen találkozott a kocsmákban – térdelt le a doktor újból Vili mellé, és a fiú ujjainak még langyos szorításából kihúzott egy csillogó tárgyat.

Veron, aki épp kezdte unni a tétlen várakozást a sarokban, közelebb lépett, hogy megszemlélhesse, mit szorongatott Vili az utolsó perceiben.

– Lám, lám, egy igazi aranyóra! – tette zsebre a bűnjelet Dujmovics kapitány diadalmas mosollyal. – Ilyen tényleg nem sok akad a városban.

2. fejezet

– Édesapám, nagy szerencse, hogy magának nincsen aranyórája – mosolygott a húsleves gőzén át Dávid Szilveszterre a lánya, miután befejezte a mesélést.

Az öreg Dávid egykedvűen kanalazott tovább. Az ő apja honvédként harcolt Kossuth oldalán, és sokkal cifrább történetekkel is tudott szolgálni, ha kapálás közben kifogyott a szó a társaságból. Egyébként se nézte jó szemmel, hogy a lánya, Veron azokat a szemétre való újságokat olvassa – ő maga felnőttkorában tanult meg olvasni, és az imakönyvön meg a kalendáriumon kívül nem is olvasott mást.

A naptól cserzett bőrű, barázdás arcú, bütykös ujjú és közismerten kevés beszédű öreg gazda, akinek a tar feje búbját rejtélyes heg csúfította – a pletyka szerint egykor tengelyt akasztott holmi hírhedt lótolvajokkal – a város egyik legsúlyosabb szavú polgárának számított. A templomban a polgármester meg a doktor padsorában volt a helye (ami csakis az első sor lehetett), akárcsak a közgyűlésben. Tekintélyét azonban nem pusztán a bölcsességének köszönhette: a hetven hold föld, amit szorgos munkával és okos nősüléssel szerzett, legalább annyit nyomott a latba, mint parancsoló természete. Mostanában kedve szerint élhetett befolyásos szerepével, mivel a földek művelésének gondját Jóska fia, Veron egyetlen testvére levette a válláról. Így a család nyárra is a tágas, nem csak paraszti mércével komfortos ókanizsai házban maradhatott, és nem kellett kihurcolkodniuk a tanyára, ahogy addig.

– Nem tetszik ez nekem. És az Úristennek se tetszhet. Mire való megölni egy szerencsétlen bolondot? Hát kinek árthatott az a féleszű gyerek? – tette le az öreg a kanalat. – Vékony doktor mit gondol?

Veron tiszta tányért tolt az apja elé, és teleszedte kolbászos krumplifőzelékkel.

– Én hiába kérdezgettem – felelte a lány. – Pedig még Annuskát is rávettem, hogy faggassa az édesapját, ha én éppen nem érek rá. De semmi érdekeset nem nyilatkozik, csak várja a zentai főorvost. És maga mit gondol, édesapám, kié lehet az óra?

Az öreg Dávid keresztet vetett a kenyérre, és megszegte.

– A plébános úrnak biztosan van arany zsebórája – felelte egykedvűen. – A püspök úrtól kapta az ezüstmiséjére.

– Aranyórát ezüstmisére? Micsoda stílustalanság! – jegyezte meg Veron. – Pedig ízlés dolgában mindig élen járt az egyház!

– Vigyázz a szádra, te lány! – förmedt rá Dávidné, aki ennél többet nemigen szólt a lányához, amióta Veron a fejébe vette, hogy nem férjhez megy, hanem dolgozni.

Dávidné nehezen viselte, hogy a tehetős gazdafeleségek közül csak az ő lánya fejét nem kötötték még be, pedig maholnap betölti a huszonhármat.

– Aztán a polgármester úrnak is fityeg egy óra az oldalán… – gondolkodott el Dávid a levegőbe bámulva.

Veron ezt sem hagyta megjegyzés nélkül.

– Feltételezem, a fogával együtt vette – jelentette ki. – A kettőt biztosan olcsóbban adta a pesti aranyműves.

Dávidné ezúttal nem kommentálta a közbeszólást. Herczeg Ádám polgármester csak egyetlen pillanatig volt a város legnépszerűbb embere: amikor bejelentette, hogy sikerült Ókanizsa nagyközséget várossá nyilváníttatnia. A közgyűlés azon melegében meg is választotta első polgármesterének. De a helybeli gazdák szemében sosem lett több, mint urizáló pesti, „idegen” ügyvéd – az, aki tulajdonképpen volt is.

– Lehet, hogy a polgármester a tettes, mert Vili kileste valamelyik titokzatos ügyletelését! – rikkantotta Veron.

Dávid lemondóan csóválta busa fejét.

– Mindig mondtam, édes lányom, hogy attól a töméntelen sok könyvtől, amit olvasol, nem leszel okosabb – közölte, majd belemerítette kanalát a főzelékbe. – Ha Vili látott is volna valamit, akkor se jött volna rá, hogy mi az, amit lát. Hogy titkolnivaló-e, vagy mindennapos dolog. Én azt hiszem, hogy az egyik legény túlságosan is sokat nyakalt a Veres kocsmáros lőréjéből, és csak úgy a maga kedvére megszurkálta azt a szerencsétlent.

– És az aranyóra? A legények nem hordanak ilyesmit a zsebükben – ellenkezett Veron. – Olcsó kölni, bugylibicska, néhány fillér… mást nem szoktam látni náluk.

– Nem csodálom. Esztendők óta nem láttál közelről egy legényt se, kisasszony – vágott közbe Dávidné, aki sosem tudta megállni, hogy napjában két-három célzással ne tegye szóvá az elégedetlenséget, amit Veron keltett benne önfejű és számára megmagyarázhatatlan viselkedésével.

Veron azonban nem vette szívére az anyja megjegyzését.

– Édesanyám, látok én elég legényt a boltban – jelentette ki hetykén. – Zsákszámra veszik a képes füzeteket a betyármesékkel. Sok kép, kevés szöveg. A sok betű biztosan megülné a gyomrukat, és akkor hogyan ihatnának versenyt a Veresnél egymással? És hogy ronthatnának rá a védtelen, egyedülálló nőkre az utcán? – kérdezte kipirosodott arccal.

Dávidné elvette Veron elől az üres tányért, és csípőre tett kézzel replikázott:

– Ha azokra a védtelen nőkre gondol a kisasszony, akik szégyenszemre sötétedés után baktatnak hazafelé egyedül a ligetből, én azt mondom, azok meg is érdemlik! – csapott az asztalra a konyharuhával. – Egyesek ugyanis munka után nem átallják a Nagyvendéglő felé venni az irányt, és azzal a kapcarongy Gizivel tölteni az idejüket, ahelyett, hogy…

– Asszony, ne pörölj! – mordult fel az öreg Dávid. – Majd megtanulja a mi lányunk a saját kárán, hogy mit szabad, és mit nem.

Dávidné úgy dobta bele a mázas tányérokat a mosogatódézsába, hogy csak úgy csörömpöltek.

– De mire megtanulja, az egész város a szájára veszi!

– Édesanyám – kelt föl az asztal mellől Veron –, a piaci kofák meg a szomszédasszonyok korántsem egyenlőek az egész várossal. Vannak mások is, okosabb és érdekesebb személyek, akik nem törődnek a kósza pletykákkal.

– Veron, ne feleselj az anyáddal – állt föl Dávid is. – Inkább keresd elő a pipámat és azt a jóféle adorjáni dohányt. Lassan mehetsz vissza a könyvek közé, mindjárt három óra – sandított a kakukkos órára, ami a ház nagy büszkesége volt, habár fejfájdító zajjal ketyegett. Veron bátyja, Józsi hozta a szegedi búcsúból alig pár napja azzal, hogy egyenesen Indiából került az Alföldre e míves alkotás. Veron azonnal hangot adott a kételyeinek, amit Józsi erőteljes copfhúzogatással torolt meg, pedig egy huszonöt esztendős, meglett, birtokos-családos férfiúhoz nem volt méltó ez a viselkedés. Józsi felesége, Piros, aki komoly tekintetével és huszonegy évesen már két gyerekkel inkább Dávidné rendes asszonyról alkotott ideálképét testesítette meg Veron szerint, mint a tréfára mindig kapható Józsiét, mosolytalan arccal vette tudomásul a testvérek tettetett civakodását.

Veron eleget tett az atyai felszólításnak: a fényűző Dávid-pipakollekcióból kiválasztott egy hétköznapi agyagfejű pipát, alaposan, szakértelemmel megtömte, és apja kezébe adta. Aztán a Nagyvendéglőbe sietett, hogy megválaszolja az ókanizsai közönség fennköltebb ízlésű részének feltehetően számos, a bűnügyet illető kérdését.

Vékonyné szakavatott és szorgalmas hírügynökségi munkájának hála ugyanis délutánra már az egész városban Vili tragikus elmúlásáról beszéltek. Ha történt bármi, netán az alsóvárosban odakozmált egy ifjú menyecske első paprikás krumplija, vagy valaki a szokottnál nagyobb bankót csúsztatott a Szent Antal perselyébe, Vékonyné viharvert fekete csipkekalapja sűrű egymásutánban tűnt fel a Nagyvendéglőben, a piacon, a fűszeresnél. Ókanizsán még a kakas elől tollát borzolva menekülő tyúkra is rámondták: „Futkorász, mint nagy hírrel a doktorné.”

Ahogy azonban a nem hivatalos forrásból való tudakozódás esetén gyakran megtörtént, a szomorú eseménynek most is csak kevés mozzanata került változatlanul, az igazsághoz híven napvilágra. Veron gyanította, hogy szükség lesz az ő hiteles szemtanúi beszámolójára, mivel útközben többen is megállították, és olyan kérdéseket tettek föl neki, mint:

– Tényleg egy pisztoly volt Vili kezében?

– Kinek a monogramja volt a gyilkos ezüsttőrön?

– Dujmovics oroszlánkarmolásokat talált Vili hátán?

– Az olasz cirkuszosok féltékenységből tették el láb alól Vilit, mert az ő bolondjuk nem volt akkora tréfamester, mint Vili?

– Vili a zsidó összeesküvés áldozata? – böködte meg az özvegy Kökényné Veron mellkasát a sétálóutcán.

A pénzügyminisztériumi kishivatalnokból kintornássá avanzsált Kökény Elemér özvegyéből ezúttal a meggylikőr illata áradt.

Veron előbb ösztönösen hátrahőkölt, és csak azután csodálkozott el az özvegy feltételezésén.

– Lizi néni honnan vette ezt a képtelenséget? – kérdezte.

Kökény Lizi, született korbáti Korbáth Elizabetta, felhajtotta özvegyi tüllfátyolát, hogy nagyobb súlyt biztosítson szavainak.

– A parasztok beszélik! – súgta Veron fülébe.

A lány türelmetlenül legyintett.

– Mit tudnak a parasztok az egészről? Én, Lizi néni, én ott voltam! Én még láttam, ahogy Vili kétségbeesetten néz, és egy melankolikus utolsó sóhajjal búcsút vesz az élettől – jelentette ki drámaian. – Szerintem, ha zsidó összeesküvésről lenne szó, arra biztosan utalt volna legalább egy utolsó szóval. Vagy megpróbált volna vérével egy nagy ZS-t a földre írni… de nem írt semmit – szontyolodott el a lány. – Csak meghalt, és kész. Slussz, passz.

Kökényné úgy nézett Veronra, mint kotlóstyúk a tojásból még épp csak kikukucskáló csibére.

– Vili a Rosenberg Samunak dolgozott – közölte titokzatoskodva, egyszersmind ellentmondást nem tűrően.

Határozott mozdulattal kinyitotta a napernyőjét – kis híján megfosztva vele Veront a szeme világától –, és méltóságteljesen elsétált.

Veron egy percig döbbenten bámult a távolodó asszonyság után. Aztán vállat vont, és a Nagyvendéglő felé vette az irányt.

A Nagyvendéglő Ókanizsa szívében épült, olyan tökéletesen vendégcsábító, forgalmas helyen, hogy egyetlen más mulató vagy kocsma sem vehette fel vele a versenyt semmilyen tekintetben. Egyik oldalról a kései rózsáktól illatozó templomkert és közepén az őrangyalok tiszteletére felszentelt öreg nagytemplom szegélyezte, másik oldalról az egykori községháza helyén épülő városháza gömbakácos parkja a kispiac asztalaival. Szemben, a teraszon túl húzódott meg szerényen Vékony doktor sűrűn látogatott rendelője és lakása, amellett pedig az intelligencia és a városi notabilitások gyűléseinek, mulatságainak helyt adó Úri Kaszinó. A Kaszinó és a Nagyvendéglő Ókanizsa kevés emeletes épületei közé tartozott, így akkor is szemet szúrtak volna helybelinek, idegennek egyaránt, ha történetesen nem a Főtéren terpeszkednek, vagy a nem kifejezetten élénk társadalmi élet helyszíneként tartják őket számon.

Veronnak néha az az érzése támadt, mintha a Nagyvendéglő a törökök óta ugyanazon a helyen szolgálta volna kávéjával, pálinkájával és söreivel a józan életűnek mondott, de vérmesnek tartott ókanizsai közönséget, és a templomot, a községházát meg az összes többi méltóságos épületet hozzá illesztették volna. Hisz ki tudja, a tisztes polgárok látogatták volna-e oly buzgón a vasárnapi miséket, ha utána nem térhetnek be a Nagyvendéglőbe, leöblíteni a torkukat fojtogató tömjénfüstöt. Maga Hevér Márk apátplébános is rendszeresen jelenlétével tisztelte meg a közhasznú intézményt, hogy – miután levetette aranyhímzésektől súlyos miseruháját – kifényesedett könyökű fekete reverendájában személyesen vegyüljön el nyája körében.

Hétköznapi délutánhoz képest sűrű sorokban ücsörögtek a vendégek a Nagyvendéglő teraszán. Veron biztos volt benne, hogy ide is elért a rémeset híre. Ha másból nem, hát abból világossá válhatott előtte, hogy a társalgás zaja kissé elült, amint ő elhaladt az asztalok mellett, és ahogy az emberek olvasni próbáltak az arcából. No persze Veronról, az iskolai színjátszókör egykori Blaha Lujzájáról könnyedén leperegtek az efféle próbálkozások. Közönyösen, a vendégekre egy pillantást se pazarolva lépett be a vendéglőbe, és céltudatosan a pult felé irányította lépteit, ahol a Dávidné által csak Giziként emlegetett Giselle fogadta.

– Kiváló alakítás, chérie! Bravó! A nagy Sarah Bernhardt is tanulhatna tőled, Véronique! – tapsikolt ironikus mosoly kíséretében a Nagyvendéglő énekesnő-pincérnője, egy párizsi ügyvéd és egy bácskai dajka szerelemgyermeke.

– Nem tudom, mire gondolsz, édes egy Giselle-em – válaszolta fennhéjázón Veron.

Rendelt egy feketét és némi szódavizet, majd becsukta maga mögött a női szalon ajtaját.

A Nagyvendéglő kizárólag hölgyek részére fenntartott terme teli volt vendégekkel. A könnyű tonettszékek szinte mindegyikén ült valaki, a fehér és fekete szoknyák fodrai egymáshoz súrlódtak, ahogy egy-egy újabb vendég betért a szalonba. Veronnak kétsége sem volt felőle, mi okozta a nagy forgalmat, és ha lett volna is, Vékonyné neki címzett süvítése hamar eloszlatta volna:

– Veronka! Végre! Azt hittem, már nem is jössz! – mutatott az asszony az egyetlen szabad székre az asztalnál. – Pedig foglaltunk neked helyet, ami igen nehéz egy ekkora, pletykára éhes tömegben.

Az asztalnál Zsike nénin kívül a lánya, Annuska – Veron leghűségesebb lánypajtása – és az egyik ifjú ügyvédfeleség várta epedve Veront és a példátlanul izgalmas eseményről szóló beszámolóját. Giselle, aki meglepő gyorsasággal hozta ki Veron feketéjét (a női közönség fintorogva nézte, ahogy a lány nemet int a tejszínes kannácskára és a cukros csuporra), maga is lecövekelt az asztal mellett, és elengedte füle mellett a pincérnőt követelő kiáltásokat.

– Mondd már! – rángatta meg Annus Veron kék vászonblúzának az ujját olyan hevességgel, ami galambtermészetével nehezen volt összeegyeztethető.

– De hát mit mondhatnék? – fuvolázta álságosan Veron. – A doktor bácsinál én sem igen tudok többet. – Elhallgatott, majd kellő hatásszünet után folytatta. – Nos, megengedem, talán egy kicsivel mégis többet tudok… De az édesapád már bizonyára mindent elmondott neked, drágám.

A csipkés-fodros-kalapos tömeg közelebb húzódott Vékonynéék asztalához, és ritkaságszámba menő síri csöndben fülelt. A szőke Annus fölkacagott:

– Veron, most nem a Lady Macbeth vagy, ne játssz nekünk! Tudod jól, hogy a papa egy mukkot se szól az orvosi dolgokról. Mesélj már, szépen kérlek!

– Igen, Veronika, meséljen! Látja, hogy itt mindenki majd’ eleped a maga szavaiért! – kérlelte szívszaggatóan az ügyvédné is.

Veron várt még egy percet, hogy az olthatatlan női tudásszomj a végsőkig fokozódjon. Amikor már szinte tapintani lehetett a kíváncsiságot, a hölgyközönség egyes tagjai pedig a fulladásos halál völgyében jártak a lélegzés régtőli visszafojtása okán, beszámolt a reggeli eseményekről a régi Lady Macbeth-alakítást idéző halk, hátborzongató hangon.

Amikor befejezte, rá kellett jönnie, hogy elmesélni sokkal nagyobb izgalmat jelentett, mint átélni a kétségkívül tragikus, de emlékei szerint csak furcsa, és a sok vér miatt inkább gusztustalan, mintsem drámai esetet.

Azonnal megkezdődött a nyilvános találgatás, bekiabálós alapon.

– Szerintem az a zsebóra csak a polgármesteré lehetett! – szögezte le az egyik gazdafeleség.

– Ugyan már, van az ötvenholdas gazdauraságoknak is aranyórájuk! – vágott vissza az egyik asztalosmester tekintélyes tokájú neje.

– Az iparosbálon is úgy csillogtak-villogtak az órák, hogy majd’ tönkretették a szemem világát! – paprikázódott föl a gazdáné.

– De mi lehetett az oka eme brutális és jogi szempontból is igen talányos tettnek? – mélázott el az ügyvédné, férjura foglalkozásához méltón.

– Valamelyik részeg parasztlegény szúrhatta le mulatságból – állapította meg Giselle, francia úrihölgy létére megdöbbentően kevés fantáziáról tanúskodva.

Erre aztán kitört a purparlé.

– Ugyan már! Ókanizsán nem ölnek mulatságból! Nem volt a Vilinek babája?

– Ne beszéljen bolondokat! Ki állt volna össze egy ilyennel?

– A Hátsó Berta! Pénzért mindenkivel összeáll az!

– Pénzért, mi? Amikor a Vili meg az anyja a szegényházban laknak!

– Lehet, de a Vili kapott munkát a Rosenberg Samu építkezésén!

– De a Samu ki is akarta tenni a szűrét, mert a féleszű semmire se volt képes odafigyelni!

– Akkor talán valamelyik kőművessel szólalkozott össze a Vili!

– Vagy a Timon atya elégelte meg, hogy mise közben mindenki füle hallatára bolondokat beszél!

Az utóbbi kijelentés az eddigieknél is jobban felkavarta a kedélyeket. Timon káplán oktatta erkölcsre a leányiskola növendékeit, és a helybéli lányok-asszonyok az ő szoborszépségű arcmásával a képzeletükben tértek aludni.

– Timon atya? Ő soha!

– Azzal az angyali arccal és tiszta lélekkel? Nem, ő ilyet nem tehetett!

– Ha kell, megesküszöm a szent őrangyalokra, hogy Timon atya sosem tenne ilyet!

– Hááát… – vágott közbe Giselle, előre mulatva szavai hatásán –, azért azt lássuk be, hogy abban az emberben csak úgy lángol a szent indulat! Ki merné mondani, hogy nincs benne szenvedély?

A sipítozás-kiáltozás elhalkult egy pillanatra. Még a legtisztességesebb családanyák és a legmarkosabb gazdaasszonyok is elpirultak, ahogy a szószéken indulatosan prédikáló Timon atya libabőröztető képe megjelent – szigorúan csak lelki – szemeik előtt.

– Nos, abban megegyezhetünk, hogy Vilinek pénze nem volt, se agyafúrt természete, se barátai, se ellenségei – összegezte Vékonyné.

– Valóban. Ki gyilkol meg egy ilyen embert? – ráncolta a homlokát a lánya, Annus.

– Baleset? – vetette föl Giselle.

– Ah, Giselle! – pirított rá Veron. – Én láttam azt a bicskát Vili hátában. Elképzelhetetlen, hogy valaki épp egy nyitott bicskába essen. Ráadásul hanyatt!

– Van másfajta baleset is ám! – kiáltott fel az ügyvédfeleség. – Szerintem Giselle arra gondolt, hogy Vili talán véletlenül keveredett olyan helyre, ahová nem kellett volna.

– És ugyan hova? – kérdezte Veron.

– Hát… – A vékony csontú, csupa csipkébe és fodorba burkolt asszonyka igyekezett gondosan megválogatni a szavait. – Példának okáért egy verekedés helyszínére.

– A Veres kocsmája elé – vetette közbe valaki.

A főleg ágrólszakadt napszámos legények látogatta külvárosi ivó pádimentomát gyakorta szennyezte vér, legalábbis a köztudomás női fele szerint. Mi több, azt is suttogták, hogy az olcsó lőrétől hevült indulatoknak egyszer egy egész fül is áldozatául esett – levágták!

– Mindenki tudja, hogy ott naponta megesik az ilyesmi. Pista bepálinkázik, aztán ócsárolni kezdi Jóska babáját, hogy az egy mangalicára hasonlít… – fejtegette az ügyvédné.

– Vagy éppen arra céloz, hogy milyen édes az ölelése a lánynak! – tette hozzá ábrándos hangon az egyik romantikus képzeletű vendég.

– És máris kész a baj! Előkerül a bicska, kezdődik a ribillió!

– Bizony, és tegyük föl, hogy Vili rossz helyen állt… így! – pattant föl Vékonyné, és belehelyezkedett Vili szerepébe. Odaintette a lányát és Veront, hogy ők meg játsszák el a feldühödött legényeket. – Tartsátok a kezetekben heggyel fölfelé a bicskát! – nyomott a kezükbe egy-egy kiskanalat. – És most szurkáljatok!

A részeg parasztokká lényegült Veron és Annus teljes átéléssel esett egymásnak. Eleinte csak kerülgették a másikat, táguló orrcimpákkal, mint két ifjú nősténypárduc. Végül szétvetett lábbal lecövekeltek egymással szemben.

Pisszenés sem hallatszott. Végül Annus, a béketűrő, Annus, a szelídség szőke szobra, Annus, egy szépreményű ügyvédbojtár piruló menyasszonya héjasivítással indult meg kebelbarátnője felé. Veront annyira meglepte lánypajtása amazonná változása, hogy egy percig minden ellenállással felhagyott. Ám aztán kettőzött igyekezettel emelte kiskanalát a levegőbe, és védte ki Annuska megsemmisítőnek szánt csapásait.

A közönség izgatottan figyelte a bűneset sajátos, kívülről nézve sajnos minden tragikumot nélkülöző felelevenítését. Vékonyné úgy tett, mintha a képzeletbeli pultra könyökölne. Aztán megfordult, a kanállal döfködő lányok közé lépett, a szívéhez kapott, és aléltan a földre rogyott. Kibomlott haja ványadt glóriaként terült szét a feje körül. A doktorné olyan igyekezettel próbálta visszatartani lélegzetét (igazán élethű halottként szeretett volna bevonulni a kriminalisztika történetébe), hogy hullához aligha illő módon belevörösödött az orcája.

– Eltekintve attól, hogy nem szívbaj végzett vele – zihálta a Jóska szerepétől kifulladt Veron ugyancsak vörös arccal –, tényleg elképzelhető, hogy így történt. Mit gondolnak?

A nők élénken helyeseltek.

A hátuk mögül vastag nevetés hangzott fel. Az ajtóban állt Matics kocsmáros, a Nagyvendéglő gazdája, és gömbölydednek is csak udvariasságból nevezhető alakjával eltorlaszolta az utat. Úgy nevetett, hogy a dupla toka megállás nélkül rezgett az álla alatt.

– Remélem, a női birkózást is megérem egyszer! – hahotázta.

A lányok-asszonyok arcát pír öntötte el. Vékonyné fürgén visszaült, Veron pedig fizetett, és a vendéglő asztalai között átsuhogva az Árkádiába sietett, hogy délutáni munkaóráit ledolgozza. A kereskedés előtt maga a tulajdonos, Stein Ede úr várta. A kopasz fején máskor artisztikus gonddal átfésült három hajszál most kuszán meredt az égnek, és üvegből készült halszeme is mintha tompábban csillogott volna a szokásosnál.

– Szabad a délutánja, Veronika – közölte borús tekintettel, és karjait összefonta a mellén.

Veron előbb értetlenül bámult rá, majd lassan bólintott.

– Tilos belépni a bűntett helyszínére. Értem.

Ede úr mérgesen szólt rá:

– Ugyan, dehogy tilos! Csakhogy föl kell takarítanom annak a szerencsétlennek a kifolyt… Eh! Nehéz eltüntetni az ilyesmit deszkapadlóból, no, tudja. Bezzeg a Rosenberg boltja… az bezzeg nyitva lehet! – mutatott kelletlenül a tér túloldalára, ahol vevők kis csapata várta, hogy négykor kinyisson a Rosenberg-féle papír- és könyváruház. – Hogy pont ma kell mindenkinek a tinta meg a papír! Persze, ha ezek az olcsójánosok a minőséget is számításba vennék, lenne türelmük kivárni a holnapot, és hozzám jönnének!

Stein észrevette, hogy Veron még mindig mellette áll, és figyelmesen hallgatja a morgolódását.

– Menjen, Veronika! Használja ki a szabadidejét, diskuráljon a rosszhírű párizsi barátnőjével! – hessegette el a lányt.

Veron azonban nem ment vissza a Nagyvendéglőbe. Miután Vékonyné művészi eszközökkel felvázolta a tragikus baleset lehetőségét, gondolatai visszatértek a reggeli eseményekhez. Ahogy Vékony doktor háza felé ballagott, rájött, hogy a szerencsétlen baleset nemcsak a legkevésbé egyhangú, de elképzelhető megoldása is a Vili-gyilkosságnak. Vajon ez eszébe jutott Dujmovics kapitánynak? – töprengett, ahogy belépett a Vékony-ház halljába.

Kérdésére hamarabb kapott választ, mint képzelte. A hallban ugyanis ott lógott felakasztva a városszerte ismert kapitányi szablya.

3. fejezet

Vékony doktor kissé előredőlt a széken, ami a doktori rezidencia nappalijában leginkább csak létrául szolgált a könyvekkel zsúfolt szekrény felső polcaihoz. A doktor a bajuszát simogatva figyelte a kapitányt. Még sosem látta olyan tetterősnek és lendületesnek, mint amilyennek most mutatkozott. Dujmovics fel s alá járt a Vékonyné által csak és kizárólag szalonként emlegetett, puritán berendezésű szobában, és öles lépteivel olyan zajt csapott, mintha egy egész ezred masírozna odabent. A homloka gyöngyözött, arcán pedig vörös foltok gyúltak. Egyenkabátját kigombolta, így Vékony doktor észrevehette a nyakában lógó, kisujjnyi vastagságú aranyláncot, és rajta a díszes foglalatba illesztett danyilovi Szűzanya-ikon apró másolatát.

Lázó kapitány vadul tépte fekete szakállát, amibe még alig-alig vegyültek ősz szálak. Jobb kezének ujjai közt szivar füstölgött. Ahogy Dujmovics élénken hadonászott, a szivar jókora füstkarikákat rajzolt a levegőbe.

– Ez a Vili bizonyára csak tettette a bolondságot! Egy bolondot ugyanis senki sem ölne meg! Hiszen micsoda is egy gyilkosság leggyakoribb oka? – kérdezte a doktortól a kapitány.

Vékony hátradőlt a karosszékben.

– Az emberi természet – mondta. – Az emberi szív, az emberi düh, a mohóság…

– Milyen igaz! – kiáltott fel Dujmovics. – Ahogy mondja, doktorom, a pénz! És hát volt ennek az anyaszomorítónak pénze? – tette fel a kérdést, amire úgy döntött, maga válaszol. – Nem! Egy garas sem!

– Hadd pontosítsak, kapitány: mi úgy tudjuk, hogy nem volt – szúrta közbe a doktor. – Valaki megkérdezte már az anyját?

Lázó megtorpant, és a szivarral Vékony felé bökött.

– Igaza van, uram! A köztudomásra nem hagyatkozhat ő császári felsége rendőri állománya! – A rendőrségnek a város parancsolt, nem Ferenc József, a kapitány azonban nem adott ilyen kicsinységekre. – Tüzetesen meg kell vizsgálnunk az ügyet! Netán arra gondol, hogy ez a bolond meg az anyja csak úgy tettek, mintha koldusbotra jutottak volna?

– Nem, nem hiszem, hogy Vili alakoskodott volna – ingatta fejét a doktor. – Vagy pedig olyan rendkívüli színészi képességekkel volt megáldva, amilyeneket még nem látott a világ. Mint tudja, Lázó, a szegényháznak is én vagyok a főorvosa, s ilyen minőségemben félévente ellenőriznem kell a lakók egészségi állapotát. Minden alkalommal azzal a határozott benyomással fejeztem be a vizsgálatot, hogy Vili szellemileg igen nagy hiányokkal küzd. Az alaptevékenységekre képes ugyan, de összefüggő gondolkodásra, a valóság helyes érzékelésére egyáltalán nem. No persze az anyja egészen más eset.

– Mi van az anyjával? – rivallt Lázó az orvosra.

Kopogtattak.

– Bizonyára a cseléd a kávéval – mondta a doktor. – Jöjjön be, Ilon!

Az ajtó kinyílt, de a két férfi meglepetésére nem Ilon, hanem Veron lépett be, egy ezüsttálcán három kávéscsészét és két jókora porcelánkannát cipelve.

– Zsike néninek remek ötlete támadt a gyilkossággal kapcsolatban – lelkesedett. – Mivel ő éppen akadályoztatva van a Nagyvendéglőben…

A doktor felhorkantott:

– Miféle ötlete lehet az én drága jó nejemnek?

– …Így az jutott eszembe, hogy én osztom meg magukkal az említett elmés gondolatot. De előrebocsátom, hogy nem a pénz a lényege – tette le terhét Veron a kávézóasztalra nagy csörömpöléssel.

– A lány hallgatózott! – kiáltott fel Dujmovics, mintha anyagyilkosságon kapta volna Veront.

– Kérem, hadd hallgassam meg az eszmecseréjüket! – esengett a lány pirulva.

A kapitány megállt előtte, és a kétfejnyi magasságkülönbségből fakadó minden erélyével kijelentette:

– Azzal megszegnénk őfelsége rendőrségének hivatalos szabályzatát! Civilnek hallgass a neve!

– Vékony bácsi is civil, mégis jelen van! – ellenkezett Veron. – Sőt beszél!

– Az más! – érvelt fölöttébb ékesszólóan Dujmovics. – Ő közvetlen közelről volt jelen az esetnél…

– Hát nálam jelenebb meg aztán senki sem volt! – kiáltotta Veron diadalmasan.

Vékony a halántékát dörzsölte, és felsóhajtott:

– Hadd maradjon a lány, kapitány. Majd kiküldjük, ha olyan dolgok kerülnek szóba, amelyek nem tartoznak rá. Egyébként meg nem árt tisztában lennünk azzal, mit is tud pontosan ez a mi kis minden lében kanalunk. Nehogy túl sok ötlet jusson eszébe, és a gyilkos őt is eltegye láb alól!

Veron megszeppenve foglalt helyet a kanapén: erre nem is gondolt!

– Viszont ha már házikisasszonykodsz, kitöltenéd nekünk a kávét? – szólt rá a doktor. – Édesanyád de örülne, ha látná, ahogy szorgoskodsz a háztartásunkban!

– Ó, persze, tessék parancsolni.

Veron előbb a kapitánynak, aztán a doktornak nyújtotta oda a csészét. Magának csak tejet öntött, mert úgy olvasta A Modern Nő egyik cikkében, hogy a túlzott kávéfogyasztás hosszú távon rossz irányba befolyásolja az agytevékenységet.

– Mielőtt a kis hölgy előhozakodna azzal a nagy ötlettel, fejezzük be a mi gondolatmenetünket – körözött a szivarral türelmetlenül Lázó. – Annak a bolondnak a szülőanyjánál tartottunk, amikor a leányzó… ööö… hogy is hívják magát?

– Veronika! – vágta rá Veron sértődötten.

– Amikor Veronika csatlakozott a gyilkosvadászok nemes kompániájához. Nos, doktor, mit tud az anyáról?

– Ez a bökkenő: semmit – felelte Vékony doktor zavartan. – Mert az asszony minden vizsgálat alkalmával csak a legszükségesebb mondanivalóra szorítkozik.

Az ókanizsai szegényházat a századforduló évében avatták fel. Az intézmény ritkaságnak számított a környéken, ráadásul hamarabb készült el, mint az örök rivális szomszéd Zentáé, ami kellőképpen dagasztotta az önnön jótékonyságuk és haladó szellemük fényében szívesen sütkérező helybéliek keblét. No azért arra vigyáztak, hogy a ház lakói, a gondosan megválogatott szegények csak a város peremén élők szeme elé kerüljenek. Ahogyan arra is, hogy az épület Árpád-házi Szent Erzsébet jámbor kőalakjával díszített homlokzata több nagylelkűségről tanúskodjék, mint a sivár belső berendezés. Jelen idő szerint a földszintes, kívül-belül hófehérre meszelt házban alig tucatnyian élvezték a város támogatását és az Irgalmas Nővérek gondoskodását, amihez a konyhakertben való szorgoskodással bizony maguknak is hozzá kellett járulniuk.

– Furcsállom is, hogy ilyen szófukar az a nőszemély… – folytatta a doktor. – Mivelhogy a szegényháziak többsége magányos, és bárkinek örül, akivel megoszthatja a gondolatait, örömét, bánatát. Mindegyikük sokat beszél. És nem csak az asszonyok – nézett Veronra a doktor.

A lány úgy tett, mintha nem értené a célzást.

A kapitány ismét járkálni kezdett a szobában.

– Áhhá! Tehát titkol valamit az az asszony! – következtetett máris.

– Meglehet – vont vállat a doktor. – De nem hiszem, hogy a pénzzel lenne kapcsolatos, bármit is titkol. Ha ugyan titkol valamit.

– Talán egy előkelő származást. Vagy egy magas állású, köztiszteletben álló, családos szeretőt! – indult Veron képzelete szokásos, kanyarokkal sűrűn megtűzdelt útjára.

– Veronka, láttad te már azt az öregasszonyt? – kérdezte a doktor.