A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:

Roger Scruton: Conservatism

Magyar kiadás:

Roger Scruton: A konzervativizmus

Fordította: Barkóczi András

Lektorálta: Egedy Gergely

© Horsell’s Morsels Ltd

© Barkóczi András, 2023

© MCC Press Kft., 2023

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means, mechanical, including photocopying, recording or by any information storage and retrieval system, without permission in writing from the Publisher.

Minden jog fenntartva. A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és eszközzel, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve bármilyen internetes közlést, fénymásolást vagy az információrögzítés bármely formáját.

ISBN 978-963-644-043-5 (print)

ISBN 978-963-644-069-5 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft. és az Apriori Cultura Nonprofit Zrt.

Felelős vezető: Novák Tamás és Pesti Ivett

Felelős szerkesztő: Mariska Borbála

Szerkesztő: Laik Eszter

Korrektúra: Gángoly Attila

Borítóterv: Cziráki Maja

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

Tartalom

Előszó

1. Előtörténet

2. A filozófiai konzervativizmus születése

3. A konzervativizmus Németországban és Franciaországban

4. Kulturális konzervativizmus

5. A szocializmus hatása

6. A konzervativizmus ma

Irodalomjegyzék

Név- és tárgymutató

Előszó

Konzervatívnak lenni egy bizonyos emberi létmód, és a konzervatív habitus az élet minden területén – képzőművészetben, zenében, irodalomban, tudományban, vallásban – megjelenik. Ebben a könyvben a „konzervatív” politikai filozófiával, nem pedig az ugyanezzel a jelzővel illetett politikai tevékenységgel foglalkozom. Az így értelmezett konzervativizmus gazdag forrása a politikai rendről való elmélkedéseknek, és e könyv célja, hogy megmutassa a konzervatív szemlélet mögöttes koherenciáját, illetve védhetőségét. Remélem, hogy olvasóim – akár helyeslik a konzervatív politikát, akár nem – belátják, hogy a konzervatív eszmék mindenképpen érdekesek, és szükséges megismernünk őket, ha érteni akarjuk, kik vagyunk, hol állunk, és miért.

Bár a konzervatív beállítódás ösztönös, a konzervativizmus mint politikai filozófia új keletű jelenség, amely három nagy forradalom – az 1688-as angol „dicsőséges forradalom”, az 1783-ban véget ért amerikai függetlenségi háború [eredeti szóhasználatban forradalom][1]  és az 1789-es francia forradalom – során alakult ki. Ez a történelmi örökség minden későbbi konzervatív mozgalomra rányomta a bélyegét, és részben ez magyarázza, hogy a „konzervatív” szót elsősorban angol nyelvterületen használják politikusok és pártok önmaguk jellemzésére. Másutt e kifejezés többnyire szitokszó. Az angol-amerikai és a kontinentális politika közötti különbség megértéséhez azt is tudni kell, hogy miért van ez így. Ugyanakkor a konzervativizmus a kontinentális Európában éppolyan valódi erő volt, mint az angolszász országokban, és könyvembe azért vettem bele gondolkodókat Franciaországból, Ausztriából, Németországból és Spanyolországból, hogy megmutassam, milyen kiterjedt és sokrétű a konzervatív szellemi hagyomány, amely az újkorban végig a nyugati civilizáció részét képezte.

Kénytelen voltam csupán az elméletekre és eszmékre szorítkozni. A konzervativizmus, mint intellektuális és spirituális tényező, a képzőművészetben, a költészetben és a zenében éppúgy kifejezésre jutott, mint a filozófiai vitákban. A legkiválóbb konzervatív gondolkodók sokat foglalkoztak a művészet mibenlétével és a benne rejlő üzenetekkel. Burke első jelentős publikációja a fenségesről és a szépről szóló nagy hatású értekezés volt; Hegel esztétikai előadásai a tizenkilencedik századi gondolkodás egyik csúcspontját jelentették; míg a „kulturális konzervatívok” közül, akiknek gondolatait összefoglalom, sokan jelentős költők vagy prózaírók is voltak: Chateaubriand például, vagy Coleridge, Ruskin, Eliot. Aki teljes mértékben meg akarja érteni, mi volt a tétje a spontán rendről szóló osztrák vitának, annak nem csak Hayek és követői írásait kell tanulmányoznia. Ugyanilyen fontosak a maguk módján Mahler szimfóniái, Rilke versei, Hofmannsthal és Strauss operái. Itt-ott ezeket is érintem; megfelelő tárgyalásuk azonban szétfeszítené e könyv kereteit.

Mint mindig, most is nagy hálával tartozom Bob Grantnek, akinek éleslátására és műveltségére minden ponton támaszkodtam.

1.

Előtörténet

A modern konzervativizmus a felvilágosodás terméke, de az emberi lét olyan vonásaira apellál, amelyek minden civilizációban és minden történelmi korszakban megfigyelhetők. Sőt, a filozófiai örökség, amelynek folytatója, legalább az ókori görögökig nyúlik vissza. Azok az érvek, amelyeket Arisztotelész a Politikában felhozott az alkotmányos hatalomgyakorlás mellett, nemcsak az ókori világban voltak befolyásosak, hanem napjaink konzervatív gondolkodói számára is megkerülhetetlenek. A modern konzervatívok által képviselt gondolatok többsége csírájában már Arisztotelész nagy művében felfedezhető. E gondolatokat azonban hozzá kellett igazítani az új körülményekhez, amelyeket maga Arisztotelész nem láthatott előre, vagyis a nemzetállamok létrejöttéhez, az egyesítő vallás elvesztéséhez és a joguralom keretei között együttműködő idegenek millióiból álló, nagy társadalmak kialakulásához.

A gondolkodás történetének kutatói körében gyakori az a hibás feltevés, hogy az eszméknek önálló történetük van, és hogy az egyik eszme olyasféleképpen hozza létre a másikat, mint ahogyan egy adott időjárási rendszer alakítja a rá következőt. A marxisták, akik az eszméket a gazdasági erők melléktermékének tekintik, az ellenkező hibát követik el, amikor semmibe veszik a szellemi életet, mondván, az teljes mértékben az anyagi körülményektől függ. A marxista elmélet roppant széles körű és pusztító hatása éppenséggel ellentmond ennek. Ahogy Richard Weaver amerikai konzervatív gondolkodó fogalmazott híres és nagy hatású könyvének címében: Ideas Have Consequences (Az eszméknek következményei vannak, 1948), és ez ugyanúgy vonatkozik a konzervatív eszmékre, mint a baloldalon propagáltakra. A konzervativizmus előtörténetének megértéséhez tehát el kell fogadnunk, hogy az eszmék alapvető hatással vannak az emberi viszonyokra; de azt is be kell látnunk, hogy nem kizárólag más eszmékből erednek, és gyakran a racionális érveknél mélyebben rejlő biológiai, társadalmi és politikai körülményekben gyökereznek.

Mi, emberek, természetünk szerint közösségekben élünk, amelyeket kölcsönös bizalom tart össze. Szükségünk van közös otthonra, egy olyan biztonságos helyre, ahol vitathatatlanul jogunk van tartózkodni, és ahol veszély esetén mások segítségét kérhetjük. Szükségünk van az embertársainkkal való békés együttélésre és az ennek biztosítására szolgáló eljárásokra. És szükségünk van a családi élet által nyújtott szeretetre és védelemre. Az emberi állapot e tényezői közül bármelyiknek a megváltoztatása a biológiában és a társadalmi reprodukció szükségleteiben gyökerező imperatívuszok megsértését jelentené. De ha úgy folytatunk politikai vitát, mintha ezek a tényezők, az eszmék birodalmától túlságosan távoliak lévén, említést sem érdemelnének, akkor figyelmen kívül hagyjuk mindazokat a korlátokat, amelyekre tekintettel kell lennünk, ha azt akarjuk, hogy politikai filozófiánk valamennyire is hihető legyen. A modern utópiákra pontosan az jellemző, hogy figyelmen kívül hagyják ezeket a korlátokat – olyan társadalmakat képzelnek el, ahol nincs jogérvényesítés (Marx és Engels), nincsenek családok (Laing), nincsenek határok és nincs védelem (Sartre).[2] Konzervatív oldalról sokan cáfolták az efféle nézeteket (magam is megtettem), jóllehet ezeket csak olyan emberek hihetik el, akik nem képesek felfogni a valóságot, ezért érvekkel soha nem lehet meggyőzni őket.

Kezdjük tehát azzal, hogy felsoroljuk az emberi állapot néhány olyan sajátosságát, amelyek kijelölik a politikai gondolkodás kereteit, és amelyeknek a legtöbb konzervatív – tulajdon meglátása szerint – kellő hangsúlyt ad a filozófiájában. E sajátosságok közül az első a közösséghez tartozás. Az emberek közösségben élnek, és a közösségtől függ a biztonságuk és boldogságuk. Törzsi közösségben az embereket rokoni szálak kötik egymáshoz (amelyek részben mitikusak is lehetnek); vallási közösségben a szertartás és a hit határozza meg a tagságot; politikai közösségben a kapcsolatokat a törvény szabályozza, és a modern világi államban a törvényt a polgárok alkotják, általában választott képviselőiken keresztül, és egy önálló hatalmi ág, az igazságszolgáltatás juttatja érvényre. Mindhárom közösségi forma – a törzsi, a vallási és a politikai – megfigyelhető a mai világban, bár a modern konzervativizmus eredeti ihletője a politikai rend kialakulása volt. Az események egyik olvasata szerint a konzervativizmus a rokonság és a vallás értékeinek megtartására tett kísérletként jött létre a tisztán politikai törvények által újjászervezett közösségekben.

A közösséghez tartozás kéz a kézben jár az egyéni kötődéssel. Az emberi lény élete kezdeti szakaszában szorosan kötődik az anyához és az őt oltalmazó és támogató családi körhöz. Ahogy felnövekedik, kötődése lazul és kitágul. A fiatal felnőttnek már nem annyira az anyára és a családra, mint inkább barátokra és együttműködő társakra van szüksége. Életünk során a szokások, a helyek, a kapcsolati hálók, az intézmények, a közös létmódok mind erősítik kötődéseinket, és azt az érzést keltik bennünk, hogy otthon vagyunk a világban, ismerős és megbízható dolgok vesznek körül bennünket. Az ismerősség és megbízhatóság érzése értékes számunkra, elvesztése aggodalomra és gyászra ad okot. A konzervatív gondolkodást elsősorban az a vágyunk táplálja, hogy fenntartsuk az ismerősség és a bizalom hálóit, amelyek hosszú távon összetartják a közösséget. A konzervativizmus, ahogy az elnevezésében benne van, kísérlet arra, hogy konzerváljuk, azaz megóvjuk, megőrizzük, megtartsuk a közösséget, amely adatott nekünk – nem minden egyes részletében persze, hiszen Edmund Burke szavaival szólva „reformálni kell, hogy megőrizhessünk”, de minden olyan vonatkozásban, ami biztosítékot jelent közösségünk tartós fennmaradására.

Az emberek azonban nemcsak együttműködnek, hanem versenyeznek is, ezért elsődleges szükséglet biztosítani, hogy a verseny békésen folyjon, és a konfliktusok megoldhatók legyenek. A modern írók képzeletében megszületett utópiák szinte mindegyike azon a feltételezésen alapul, hogy létezhet olyan társadalmi berendezkedés, amelyből a versengés elemét rafináltan kiiktatták, és az embereket csakis az együttműködés szelleme vezérli. Emiatt hihetetlenek az utópiák, vagy az önmagukban létező lények teljességgel absztrakt berendezkedései, mint a Marx és Engels által A német ideológiában (1845) megjósolt „teljes kommunizmus”, vagy a szentimentális tündérbirodalmak, mint William Morris Hírek seholországból című művének (1890) neogótikus Angliája. A versengés, minthogy a problémák megoldásának módja és ugyanakkor a problémák legfontosabb emberi oka, természetünk alapvető részét képezi. A rokonság mérsékli a versengést, az „én” helyett a „mi”-re helyezve át a hangsúlyt minden olyan vitában, amely erőszakba torkollhat. De rivalizáláshoz is vezet családok között, lásd a Montague-k és a Capuletek viszályát, és törzsek között, mint az arábiai törzsek esetében, amelyeket Mohamed próféta rendszabályozott meg egy „behódolást”, „alávetettséget”, tehát „békét” követelő új vallás küldötteként. Ez a vallási „béke” viszont háborút jelentett az eretnekek és a hitetlenek ellen.

A felvilágosodás fémjelezte modern korban, miután a közösséghez tartozás régi formái egy sor vallási háborúhoz vezettek, az emberek új, békességet teremtő társadalmi rendre vágytak. Reményüket egy világi jogállamba vetették, amely azt ígérte, hogy a szenvedélyek helyett az ész veszi át az irányítást. A felvilágosodás elhozta azt a kollektív felismerést, hogy az emberek eddig fikciók miatt harcoltak, és most már ideje inkább a valóságról egyezségre jutniuk.

A konzervatív gondolkodás hajnalán, amikor Arisztotelész volt a legfőbb tanítómester, szokás volt őt követve hangsúlyozni az értelemnek mint az emberi lény megkülönböztető jegyének a jelentőségét. Értelmünket használva egyedülálló képességünk van a konfliktusok megoldására és az akadályok leküzdésére. De már Arisztotelész számára is nyilvánvaló volt, és a kollektív döntésekkel kapcsolatos modern tanulmányok is világossá tették, hogy amikor egy embercsoport valamennyi tagja értelmesen átgondol egy közös problémát, akkor is előfordulhat, hogy nem születik észszerű megoldás – más szóval, hogy az értelmes és az észszerű eltérhet egymástól. Ezt világosan mutatja az úgynevezett fogolydilemma, amelyben mindkét, bűncselekménnyel gyanúsított fogoly racionálisan dönt ugyan, végül mégis mindketten a kelleténél rosszabbul járnak.[3] És Burke találóan jegyezte meg a francia forradalom elleni vitairatában, hogy racionális tervek lelkes hívők agyában maguktól is katasztrófához vezethetnek.

A konzervatívok általában osztják Arisztotelész felfogását az ember racionalitásáról, és hozzá hasonlóan elismerik, hogy a politikai élet egyik célja az ész minél kifinomultabb használata, és az ennek kollektív gyakorlásához szükséges erények beleplántálása a polgárokba. De azt már különböző korokban különbözőképpen fogalmazták meg, hogy nekünk, racionális lényeknek ahhoz, hogy hatékonyan használhassuk az eszünket, olyan szokásokra és intézményekre van szükségünk, amelyek nem az észen, hanem valami máson alapulnak. Valószínűleg ez a felismerés a konzervativizmus legfőbb hozzájárulása az emberi faj önértelmezéséhez. A fentieket a következő fejezetekben részletesebben kifejtem majd.

Mindazonáltal látnunk kell a konzervatív gondolkodás ezzel ellentétes tendenciáját is. A szokások és a közösség fontosságának hangsúlyozása mellett a konzervatív filozófia az egyén szabadsága mellett is kiállt: a közösséget nem a szokások és az alávetettség által kötött szerves hálózatnak tekintette, hanem úgy fogta fel, mint saját identitással rendelkező és azt gondosan őrző, racionális lények szabad társulását. A konzervativizmus, ahogyan ma ismerjük, kifejezetten modern szemlélet, melyet részben a felvilágosodás, részben pedig az olyan társadalmak kialakulása formált, amelyekben a közösséghez tartozás „mi”-je minden ponton egyensúlyban van az egyéni ambíciók „én”-jével.

A társadalom, mint egyének összessége, akik egytől egyig autonóm választási lehetőséggel rendelkeznek, és mindannyian a saját útjukat járva igyekeznek megvalósítani személyes céljaikat, nem új keletű elképzelés. Jacob Burckhardt svájci történész egyik híres tanulmányában az egyén kialakulását a reneszánsz szellemi és politikai ébredésének tulajdonította, míg Sir Larry Siedentop egy nemrégiben megjelent könyvében még korábbra, Jézus és Szent Pál vallására vezette vissza az elképzelést, amely az egyéni lélek üdvösségét helyezi Isten rólunk való gondoskodásának középpontjába.[4] Függetlenül attól, hogy e nézetek mennyiben helytállóak, az mindenképpen nyilvánvaló, hogy az individualizmus új jelleget öltött a felvilágosodás idején, amikor a legitimitás és a beleegyezés közötti kapcsolatra helyezték a hangsúlyt. A politikai közösség modern felfogása, miszerint az olyan polgárok gyülekezete, akik együttműködnek a törvények megalkotásában, amelyeknek alávetve élnek, megkülönböztetendő a régebbi elképzelések szerinti monarchikus hatalomgyakorlástól, amelyet így vagy úgy, de az határozott meg, hogy az uralkodónak egyeztetnie kellett országa rendjeivel, és maga mellé kellett állítania őket.

Ám tévedés lenne azt gondolni, hogy a régebbi felfogásról a parlamenti demokrácia modern formáira való áttérés egy csapásra, teljes váltásként következett be. Éppen ellenkezőleg, Angliában legalább III. Edward uralkodása óta (1327–1377) rögzült, hogy a király nem adóztathatja meg alattvalóit az alsóház beleegyezése nélkül, és az angol korona későbbi története akörül forgott, hogy a parlament egyre sikeresebb kísérleteket tett a fontos döntések feletti ellenőrzés megszerzésére. Az 1688-as „dicsőséges forradalom” idejére, amikor II. Jakabot, az utolsó Stuart-házi királyt Orániai Vilmos váltotta a trónon, és a parlament 1689-ben elfogadta a Jognyilatkozatot (Bill of Rights), Anglia egyértelműen alkotmányos monarchiává vált, vagyis az uralkodó hatalmát olyan szokások és egyezmények korlátozták, amelyek a kormányzás fő feladatait a parlament két házára ruházták át.

Ebben az időben kezdtek kialakulni a modern konzervatív mozgalom vezéreszméi mind Nagy-Britanniában, mind Franciaországban, és ezek közül néhányat kezdetben osztottak a liberális individualisták is, akik később a francia forradalom szellemi munícióját szolgáltatták. Az első és legnagyobb horderejű eszme az volt, hogy a kormányzat legitimitása a kormányzottak beleegyezésén nyugszik. A szuverén hatalom végső forrása a nép, amely a kormányra ruházza át a hatalmát. Ez a – számunkra magától értetődő – gondolat épp a fordítottja a kormányzás középkori felfogásának, amely szerint az államhatalom egyetlen forrása az öröklési (általában egyszersmind isteni) jogon kijelölt uralkodó. A középkorban az egyén szabadsága kiváltság volt, amelyet az uralkodó adományozott az alattvaló katonai vagy udvari szolgálatai elismeréseképpen. Jóllehet a középkor folyamán egyre erősödött az individualizmus, filozófiailag még nem fogalmazódott meg, és az államelméletek úgy tekintettek a legitimitásra, mint ami az uralkodótól háramlik lefelé az egyénekre, nem pedig – ahogyan később elfogadottá vált – felfelé háramlik az uralkodóhoz azoktól, akik beleegyeztek az uralkodásába.

A középkorban ugyanakkor termékeny viták folytak két olyan kérdésről is, amelyek a felvilágosodásban kulcsszerepet játszottak: az egyházi és a világi kormányzat közötti kapcsolatról, valamint a hatalomgyakorlás természettörvény általi korlátozásáról. Az ókori görög sztoikusok azt állították, hogy kétfajta törvény létezik: az ember alkotta törvény és a természettörvény. A természettörvényt józan belátásunk ismerteti el velünk. E törvény létezését a nagy skolasztikus filozófus, Aquinói Szent Tamás (1226–1274) is megerősítette; ő úgy vélekedett, hogy ez az a szabvány, amelyhez minden pusztán emberi intézkedés igazságossága mérhető. Az erről szóló vitákkal egyidejűleg kísérletek történtek az egyház hatalmának körülhatárolására, illetve a befogadó világi rendre és a közösség lelki jólétét biztosítani hivatott vallási intézményekre irányuló, versengő igények összebékítésére.

A reformáció idején az egyház és az állam között kiéleződő konfliktus, valamint az uralkodó hatalmát korlátozó természettörvény egyre erőteljesebb hangsúlyozása nagymértékben hozzájárult ahhoz, hogy a középkori elképzelés, miszerint a legitimitás az uralkodótól háramlik lefelé, az alattvaló felé, háttérbe szorult, és helyébe az a liberális nézet lépett, hogy a legitimitás a néptől háramlik felfelé, a szuverén hatalom felé.

Az egyik első olyan politikai filozófiai műben, amelyben felismerhető a brit konzervativizmus jellegzetes hangvétele, az Of the Laws of Ecclesiastical Polityben (Az egyházi igazgatás törvénye, 1594) Richard Hooker (1554–1600) az egyház és az állam közötti kompromisszumot próbálta igazolni. Hooker úgy vélte, hogy mindkettőnek korlátoznia kell a másik hatókörét, ekképpen érvényesítve a természettörvényt, amely garantálja az egyén szabadságjogait, és biztosítja a békét a spirituális és a világi hatalom között.

Ez a mű, még ha manapság sok konzervatív nagyra becsüli is, a politikai viták premodern kori szakaszához tartozik. A legitimitás modern felfogását az angolszász nyelvterületen először Thomas Hobbes (1588–1679) fejtette ki részletesen, akinek híres Leviatánja (1651) abból a feltételezésből próbálja levezetni a jó kormányzás koncepcióját, hogy az „emberi sokaság” szabadon dönteni képes egyénekből áll, akiket meggyőződésük és vágyaik motiválnak. Hobbes szerint a természeti állapotban ezek a vágyaiktól vezérelt egyének versengenek a túléléshez és boldoguláshoz szükséges erőforrásokért, és ennek eredményeképpen mindenki háborút folytat mindenki ellen. Így aztán – híres megfogalmazása szerint – „az emberi élet magányos, szegényes, csúnya, állatias és rövid”.[5] Az egyéneknek azonban megvannak az eszközeik, hogy felülemelkedjenek a természeti állapoton, mivel racionális döntéseket hoznak, és megállapodnak egymással, hogy úgy cselekszenek, ahogy az mindannyiuk számára előnyös. Ezért szerződést kötnek, létrehozva egy kormányzatot, amelynek mindannyian alávetik magukat, és amely mindannyiuknak védelmet nyújt. A társadalmi szerződés által létrehozott szuverén[6] nem részes fele a szerződésnek, de korlátlan hatalmat élvez, hogy rászorítsa a megállapodás teljesítésére azokat, akik megkerülnék vagy kibújnának alóla.

Hobbes elméletének részleteivel nem szükséges foglalkoznunk. Ami lényeges, az a szuverenitás általa igazolt koncepciója. Azt gondolhatnánk, hogy egy olyan filozófus, aki a politikai hatalom forrását az egyes alattvalók beleegyezésében látja, a törvényes rend mérsékelt, rugalmas és vitára nyitott elképzelésével áll elő. De nem. Hobbes átélte a polgárháborút, és (a biztonságosan távoli Párizsból) tanúja volt a kormányzat összeomlását követő borzalmas felfordulásnak és kegyetlenkedésnek. Azt gondolta, bármi jobb annál a káosznál, amit látott, és ha az abszolút monarchia az egyetlen, ami ezt megakadályozhatja, akkor ez a dolgok rendje. Mi több, az értelmes lények ezt megértve alá is írnák a szerződést, amely az uralkodót teljhatalommal ruházza fel.

Rögtön Hobbes után jött James Harrington (1611–1677) The Commonwealth of Oceana című műve (Az Oceanai Köztársaság, 1656), amely egy ideális világi állam képét mutatta be. Harrington csodálta Machiavellit, akinek A fejedelem című, szekuláris vezetőknek szóló, cinikus „királytüköre” (1532) sokkolta a világot a politikai hatalom realista ábrázolásával. Harrington azt próbálta bemutatni, hogy egy alapvetően kapitalista társadalomban – „a gyarapodást céljául tűző közösségben” – a köztársasági kormányzás lenne a legszilárdabb politikai rendszer. Ennek során az írott alkotmány, a kétkamarás törvényhozás, a titkos szavazás, az államfő közvetett megválasztása és más olyan vonások mellett érvelt, amelyek az ideális államot – híres megfogalmazásában „a törvények, nem az emberek uralmát” – jellemezné. Ez a mű nagy hatást gyakorolt az Amerikai Egyesült Államok alkotmányát kimunkáló alapító atyák közül többekre is. Harrington Hobbes nyomán határozottan elutasította, hogy a hatalomgyakorlás legitimitása a vallási engedelmességből, nem pedig a nép beleegyezéséből fakadna.

John Locke (1632–1704) Értekezés a polgári kormányzat igazi eredetéről, hatásköréről és céljairól című műve (1690) egy lépéssel tovább vitte a népszuverenitás melletti érvelést. Locke, akire nagy hatással volt Hooker, visszatért a természettörvény eszméjéhez. Szerinte ez a törvény nem absztrakt imperatívuszként jelenik meg előttünk, hanem jogérzetünk diktálja. Vannak természetes jogok, amelyeket minden értelmes lény elismer. Az észnek megadatott, hogy felfogja ezeket a jogokat, amelyek bármiféle társadalmi rendtől függetlenül léteznek. A legfontosabbak közülük az élethez, a testi épséghez és a cselekvés szabadságához való jog: senki sem foszthat meg ezektől anélkül, hogy sérelmet okozna nekem, hacsak én magam nem tettem valamit, amivel alapos okot adtam rá (sőt talán még akkor sem, hiszen ezek a jogok valóban „elidegeníthetetlenek”). A tulajdonhoz való jog is természetes jog: minden tárgy, amelyet munkámmal „összevegyítettem”, s amelyhez hozzátettem valamit, bizonyos feltételek mellett ugyanúgy a tulajdonommá válik, mint ahogy testem munkája és kezem műve is az enyém.

A racionális lények még természeti állapotukban is elismerik ezeket a természetes jogokat, és nincs szükségük a hobbesi szuverén abszolút védelmére és fennhatóságára ahhoz, hogy egymással szemben érvényesítsék őket. Sajátlagos egyéni jogok, amelyeket nem lehet elvenni vagy korlátozni, csak az őket birtoklók beleegyezésével, de valószínűleg még ez is csak a cselekvés szabadságához és a tulajdonhoz való jogra terjedhet ki, az élethez és a testi sérthetetlenséghez való jogra – vagyis a Locke szerint elidegeníthetetlen jogokra – nem. A kormányzat, mivel annak minden formája az alattvalók szabadságának korlátozásával és egy felsőbb hatalomnak való alávetésével jár, csakis akkor legitim, ha beleegyezés eredményeként jön létre – kormányzat semmilyen más módon nem válhat legitimmé. Következésképpen a legitim kormányzat ismérve a szerződés. A természeti állapotból a polgári társadalomba való átmenet akkor lesz legitim, ha egy társadalmi „megállapodás” eredménye, amelynek értelmében a szabad emberek összefognak, és elfogadják természetes jogaik korlátozását a közösség nyújtotta előnyökért és biztonságért cserébe. Ez a szerződés nem történelmi fejlemény, hanem a közösségben eleve meglévő struktúra, amely a polgárok „hallgatólagos beleegyezése” révén tárul fel.

A polgári társadalom sajátos kormányzati intézményeket alakít ki magának, amelyek rögzítik és védik a tagjai közötti szerződéses viszonyt. Locke úgy vélte, hogy a szabadságjogok jobban biztosíthatók és a társadalmi megállapodás jobban fenntartható, ha a hatalmi ágakat ténylegesen szétválasztják. Egy olyan, már Harrington által bevezetett fogalmat hangsúlyozott tehát, amely – részben Montesquieu alapos és módszeres hatalommegosztás-elmélete nyomán – radikális hatást gyakorolt mind a liberális, mind a konzervatív gondolkodásra.

Charles-Louis de Secondat, La Brède és Montesquieu bárója (1689–1755) csodálta Locke-ot és az angol alkotmányt (illetőleg amit ő az angol alkotmánynak vélt), és azt „a politikai szabadság tükrének” nevezte. A törvények szelleméről írott műve (1734) a legnagyobb hatású megfogalmazása az elméletnek, mely szerint a kormányzati hatalmat három különálló szférában – a végrehajtó, törvényhozó és bírói hatalmak körében – gyakorolják, és ezeket a legmesszebbmenően el kell választani egymástól, hogy az alattvalók szabadságjogait garantálni lehessen. Montesquieu azt állította, hogy csak az angol mintára kialakított arisztokratikus kormányzat képes e hatalmi ágak hatékony egyensúlyát megteremteni az államon belül, kiküszöbölve az abszolút monarchiában és a köztársasági kormányzatban egyaránt meglévő despotikus törekvéseket. Szabadságpárti volt, de inkább a XIV. Lajos egyeduralma alatt visszaszorult régi szabadságjogok helyreállítására törekedett, mintsem hogy a felvilágosodás új szabadságjogait támogatta volna.

Harrington, Locke és Montesquieu mind befolyással voltak az amerikai alapító atyákra, akik alkotmányukat az említett gondolkodók által javasolt irányvonalak mentén alakították ki: a végrehajtó hatalmat az elnökre, a törvényhozó hatalmat a Kongresszusra, a bírói hatalmat pedig a Legfelsőbb Bíróságra ruházták. Montesquieu-t a felvilágosodás utáni liberálisok és konzervatívok egyaránt nagyra becsülték; Edmund Burke, a konzervatívok legkiválóbbika is dicsérte, mert úgy vélte, Montesquieu igazán alapos kísérletet tett rá, hogy a társadalmi rend konzervatív víziója szerint fogalmazza meg a szabadság eszméjét. Bár Locke és Montesquieu úgy vitték előbbre a liberális individualizmus elméletét, hogy azzal támogatást nyújtottak mind az amerikai „lázadóknak”, mind az őket követő, sokkal radikálisabb francia forradalmároknak, alapvető elképzeléseik a konzervatívok írásaiban éppúgy megjelennek, mint a liberálisokéban, és ezt fontos megjegyeznünk, ha érteni akarjuk, pontosan hogyan alakult ki a modern konzervativizmus, és végső soron mit képviselt.

Locke első értekezése a polgári kormányzatról egy bizonyos fajta konzervativizmus ellen irányult – Sir Robert Filmer (1588–1653) premodern konzervativizmusa ellen. Filmer egy traktátust adott ki a királyság isteni jogalapjának igazolására; írása utóvédharc volt egy olyan kormányzati eszmény védelmében, amelyre a polgárháború végzetes csapást mért. A liberálisok és a konzervatívok közötti vita a továbbiakban már modern formájában, a népszuverenitás, az egyén szabadsága és az alkotmányos jogok tág eszmekörében folytatott vitaként bontakozott ki. Bár később, a francia forradalom után kétségbe vonták ezeket az eszméket, és a nagy francia polemista, Joseph de Maistre újra bevezette az „isteni jogalap” egy változatát, ez ma már inkább reakciós, mint konzervatív fejleménynek tekinthető – vagyis a dolgok régi rendjére való hivatkozásnak, nem pedig felhívásnak a változó körülményekhez való alkalmazkodásra a megőrzés és megújítás szellemében.