Meredith Webber

Hétköznapi csoda

Maggie Kingsley

A londoni látogató

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Meredith Webber, 2017 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A SZÍVHANG 710. eredeti címe: A Miracle for the Baby Doctor

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Kovács Ágnes

© Harlequin Books S. A., 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Szívhang 711. eredeti címe: Tiny Miracle Twins

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)
Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 710–711. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-710-1

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Műszaki vezető: Sárai Szabó Mária

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Meredith Webber

Hétköznapi csoda

ELŐHANG

Francesca Louise Hawthorne nagyot sóhajtva tette le a kagylót.

Miért is kellett neki Sydney-ben maradnia? Miért is nem menekült a válás után a világ másik végébe?

Valószínűleg büszkeségből…

Megvonta a vállát, majd ismét felsóhajtott.

– Valami baj van?

Ahogy meghallotta főnöke hangját, megfordult, és rámosolygott a férfira, aki közrejátszott benne, hogy nem menekült el. Dr. Andrew Flint a mesterséges megtermékenyítés egyik legjobb specialistája volt egész Ausztráliában – Sydney-ben pedig a legjobb, Fran szerint legalábbis biztosan. A kutatásai sok párnak segítettek abban, hogy gyerekük lehessen.

Reményt tudott adni nekik. Ő pedig tudta, mit jelent a remény.

Andy volt az első specialista Ausztráliában, aki az in vitro megtermékenyítési módszerrel dolgozott, amely nem tette ki az asszonyokat a borzasztóan megterhelő hormonkezelésnek, ez pedig annyira lenyűgözte Frant, hogy eszében sem jutott elmenni Sydney-ből.

– Tehetek érted valamit, Andy? – kérdezte a lány, miután a főnöke továbbra is az irodája ajtajában álldogált.

A férfi elmosolyodott.

– Ami azt illeti, tehetsz. De hirtelen rádöbbentem, mennyire fogsz hiányozni, ha igent mondasz arra, amit kérni szeretnék.

A lány kérdő tekintettel nézett a főnökére, mert bár hozzá volt szokva a néha kissé fura kifejezésmódjához, most fogalma sem volt róla, mit akarhat.

– És mi lenne az?

Andy, továbbra is mosolyogva, előrébb lépett.

– Megkértek, hogy adjalak kölcsön. Hallottál már Steve Ransome-ról? Alexandria közelében vezet egy klinikát, ahol alacsony jövedelemmel rendelkező pároknak kedvezményes tarifákat biztosít, de mivel meglehetősen sikeres, a gazdag kliensek is özönlenek hozzá.

Fran megrázta a fejét.

– Sajnálom, de semmit sem mond a neve. – Még mindig nem tudta, hová vezet ez a beszélgetés.

Sebaj, legalább eltereli a figyelmét az anyja hívásáról, aki Clarissa terhességéről számolt be neki.

– Nem számít. Az a lényeg, hogy jó fej, és hogy kölcsönkért téged.

– Kölcsönkért?

Ez még Andy mércéjével mérve is bizarr volt.

– Igen, a vanuatui klinikájára.

A férfi olyan ragyogó mosolyt villantott Franre, mintha ezzel mindent megmagyarázhatna.

A lány fölállt, megkerülte az íróasztalát, és odatolta a főnöke elé a széket.

– Kérlek, Andy, ülj le, és kezdd az elején.

A férfi bólintott, majd leült.

– Már mondtam: Vanuatu! Csak néhány hétről lenne szó. Steve szerint legfeljebb négyről. Biztosan tetszene ott neked, elvégre egy trópusi szigetről van szó. Olyasvalakit kért tőlem, aki már dolgozott a lombikbébiprogramban, én pedig azonnal rád gondoltam. A levegőváltozás is jót tenne neked, ebben biztos vagyok.

Fran megpróbálta feldolgozni, amit hallott.

– Ennek az embernek van egy klinikája Vanuatun?

A főnöke bólintott, és továbbra is várakozásteljes tekintettel nézett rá.

– És néhány hétre szüksége van egy embriológusra?

– Igen, négy, esetleg hat hétre. Beszéltem neki rólad, mert biztos voltam benne, hogy el leszel ragadtatva a lehetőségtől.

A lány néhány pillanatig hallgatott.

– Először talán beszélnem kellene vele, hogy kiderítsem, pontosan mit is akar tőlem.

Andy megrázta a fejét.

– Attól tartok, ez nem fog menni. Tegnap elutazott. Viszont megadta a klinika ügyvezető igazgatónőjének a számát, vele kellene kapcsolatba lépned a repülőúttal és a többi gyakorlati elintéznivalóval kapcsolatban. Egy pillanat! – A férfi nagy nehezen előhalászott egy névjegyet a zsebéből. – Tessék. Helennek hívják, és ez a száma.

Fran bizalmatlanul vette szemügyre a névjegyet.

– Minél hamarabb várnak, itt pedig továbbra is megkapnád a fizetésedet. Egyelőre ennyi. – Andy fölállt, és elindult kifelé az irodából. – Majd szólj, hogy mi újság, oké?

Fran hátradőlt a széken, és eltűnődött, hogy ez vajon szerencsés véletlen-e. Elvégre alig tíz perccel ezelőtt még azon töprengett, miért is maradt Sydney-ben a Nigeltől való válása után. Különösen, hogy a férfi nem sokkal később elvette Clarissát, aki most terhes…

Erre neki hirtelen lehetősége adódik rá, hogy elmeneküljön ebből a kellemetlen helyzetből.

Még egyszer végiggondolta Andy ajánlatát.

Vanuatu – egy trópusi szigetország a Csendes-óceán délnyugati részén, amely egykor francia fennhatóság alatt állt. Napsütés, kristálytiszta víz, pálmafák, végtelenbe nyúló, homokos strandok…

Fran kinézett az ablakon, amelynek az üvegén esőcseppek kopogtak. Szeptember volt, de a tavasz még váratott magára a déli féltekén.

A lánynak megint eszébe jutott Clarissa, aki terhes – Nigeltől.

Nigeltől, aki minden kórházi látogatást gyűlölt, amikor Fran próbált meg teherbe esni. Számára már a mesterséges megtermékenyítés gondolata is megalázó volt, mintha az a férfiasságában sértette volna. Erre a mostani felesége természetes módon esett teherbe…

Fran aztán Joanra gondolt. Az anyja legjobb barátnője történetesen épp Nigel anyja volt, aki minden bizonnyal a terhesség legapróbb részleteiről is be fog számolni neki.

Ezek nem voltak túl jó kilátások…

Egy hónapra elmenekülni ez elől az egész elől… Frannek most pontosan erre volt szüksége.

Habár…

Az ablakon keresztül vetett egy pillantást a laborban dolgozó kollégáira.

A hormonkezelések és a három sikertelen lombikbébi-próbálkozás után a kollégák meglepetten konstatálták, hogy visszament közéjük dolgozni. Tény, hogy ez nem volt könnyű Fran számára, hiszen itt folyamatosan olyan párokkal kerül kapcsolatba, akik gyereket szeretnének.

Néha könnyebb volt elviselni, néha nehezebb.

Hirtelen ötlettől vezérelve kivette a táskájából a névjegyet, és felhívta Helent.

1. FEJEZET

Steve leparkolt a leharcolt, öreg dzsippel a repülőtér parkolójában, aztán amikor rádöbbent, hogy fogalma sincs, hogy néz ki az illető, akiért jött, gyorsan visszaszaladt a kocsihoz, letépett egy darab kartont egy dobozról, és ráfirkantotta: „dr. Hawthorne”.

Ezzel a táblával úgy nézett ki, mint egy hivatásos sofőr, de ez cseppet sem zavarta.

És talán nem hawaii-inget kellett volna felvennie. A flip-flop sem valami elegáns…

De nem ő tehetett róla. Éppen zuhanyozni készült, amikor két fiú állított be hozzá egy sebesült pelikánnal.

Megmondta nekik, hogy ezzel a problémával állatorvoshoz kell fordulniuk, de aztán maga vitte el a sebesült madarat a kollégájához, akinek a sziget másik végében volt a praxisa. Így aztán sem lezuhanyozni, sem átöltözni nem maradt ideje. Persze későn ért ki a repülőtérre, és valószínűleg még halszaga is volt.

Mindegy, ezen már nem lehet változtatni. Dr. Hawthorne biztosan megérti majd.

Lassan kezdtek megjelenni az utasok, a férfi pedig figyelmesen szemügyre vette őket. A többségük turista volt, de akadtak köztük helybeliek: néhány üzletember és kisgyermekes édesanya is.

Aztán megpillantott egy magas, barna hajú nőt, aki háromnegyedes nadrágot viselt kék blúzzal, és egy ezüstszínű bőröndöt húzott maga után.

Elegáns és stílusos.

Nem, ez nem lehet ő, gondolta Steve. Az általa ismert embriológusok mind szórakozott professzorok voltak, akik a legkevésbé sem törődtek a megjelenésükkel.

A nő megállt, végignézte a névtáblákat, aztán elment Steve mellett, és odalépett valaki máshoz.

A férfi egy pillanatra csalódottságot érzett. De hát ez nevetséges! Elvégre egy kollégáért jött, akivel együtt kell dolgoznia.

– Dr. Ransome?

Steve megfordult, és ugyanazzal a nővel találta szemben magát.

Zöld a szeme? Vagy inkább kék, esetleg kékeszöld? Nehéz volt megmondani.

– Maga dr. Ransome, ugye? – kérdezte a nő türelmetlenül. – Helen azt mondta, maga jön értem.

– Ó, igen, én vagyok – felelte Steve, majd miután kezet fogtak, a bőröndért nyúlt. – Erre! – mondta, majd elindult a kijárat felé. – Nagyon örülök, hogy itt van, Andynek pedig hálás vagyok, amiért kölcsönadta magát. Az én embriológusom a múlt hónapban síbalesetet szenvedett Új-Zélandon, és még mindig be van gipszelve a lába.

Lehet, hogy túl sokat beszél? Csak akkor csinálta ezt, amikor ideges volt, az elegáns fiatal nő pedig, aki mellette lépkedett, tagadhatatlanul idegessé tette.

De hát miért? Hiszen számtalan nővel találkozik nap mint nap.

Lopva a jövevényre pillantott. A nő vele ellentétben nagyon is összeszedettnek tűnt. Steve újfent megállapította magában, hogy sürgősen le kellene zuhanyoznia.

– Elnézést kérek, amiért kicsit halszagom van, de tudja, ott volt ez a pelikán… – hebegte, de mivel a vendége a jelek szerint egyáltalán nem figyelt rá, inkább témát váltott. – Járt már itt? Vanuatu gyönyörű szigetcsoport. Régebben francia gyarmat volt. A bennszülöttek közül néhányan még most is franciául beszélnek, de már az angol a legelterjedtebb nyelv, már csak a turisták miatt is.

Megérkeztek a leharcolt dzsiphez, a férfi pedig azt kívánta, bárcsak limuzinnal jött volna. Ez a nő nyilván ahhoz van szokva.

– Kérem, bocsásson meg, de csak ezzel szolgálhatok – mondta, majd betette a csomagtartóba a bőröndöt. – Meglehetősen szűkös a költségvetésünk, és minden bevételünket a klinikára fordítom.

A nő hűvösen bólintott.

– Szerintem ez nagyon bölcs dolog.

Steve ki akarta nyitni neki az ajtót, de a nő már beült az anyósülésre, mégpedig utánozhatatlan eleganciával.

Nem maradt más hátra, ő is beült a kormány mögé, aztán az útitársa felé fordult.

– Még meg sem kérdeztem, hogyan szólíthatom. Ez a reggel nagyon zűrösen alakult.

A nő kézszorítása meglepően erős volt.

– Francesca vagyok, de nyugodtan hívjon Frannek.

Steve megbabonázva meredt egy hajtincsre, amely valahogy kiszabadult a nő frizurából. Hirtelen maga előtt látta, amint egy elhagyatott strandon a derekára kötött strandkendőben és bikiniben lépked mellette, a haja pedig csak úgy ragyog a napfényben.

A teste azonnal reagált, ő pedig észrevétlenül megrázta a fejét. Elvégre egy kolléganőről van szó, aki különben sem úgy néz ki, mint aki sok időt töltene a strandon.

– Járt már a szigeteken? – kérdezte Steve, miközben elindult a kijárat felé.

Fran megrázta a fejét.

– Nem, de azt tudom, hogy sok errefelé az ausztrál turista.

– Remélem, tetszeni fog itt magának. A klíma csodálatos, bár néha nagyon meleg van. És az emberek is barátságosak.

– Azért ismeri a szigetet, mert egyszer itt nyaralt?

– Nem. Még Sydney-ben voltak itteni pácienseim, akik meséltek a helyről. Annyira szerettek volna gyereket, hogy még a halászbárkájukat is eladták.

Fran összerezzent, ahogy ismét eszébe juttatták élete legnagyobb fájdalmát. Hogy neki sajnos nem lehet gyereke.

Ennek ellenére igyekezett a beszélgetésre koncentrálni.

– Nem az a hajó volt a megélhetésük záloga?

Ő is az útitársára pillantott, és tetszett neki, amit látott. Steve tagadhatatlanul vonzó volt. Kicsit talán ápolatlan, de kimondottan férfias.

Férfias? Hát ez meg hogy jutott az eszébe?

– De igen. Viszont nem látták értelmét megtartani, ha nincs utódjuk, akinek örökül hagyhatnák.

Fran bólintott, és együttérzően gondolt az ismeretlen párra.

– Csak kevesen gondolnak bele, hogy a terméketlenségnek milyen szerteágazó következményei lehetnek – mondta elgondolkodva. – Az ember értelmetlennek érzi az életét, elveszti az önbecsülését, esetleg a libidó is megsínyli mindkét fél részéről, ha az asszonynak nem sikerül teherbe esnie. Igen, pontosan tudom, milyen érzés.

A férfi kíváncsian pillantott rá, de Fran nem folytatta, elvégre nem saját magáról akart beszélni.

– És végül hogy került a szigetre? – kanyarodott vissza az eredeti témához.

– El fogom mesélni, de most gyönyörködjön a kilátásban. Ez itt Vila, a szigetcsoport fővárosa. Amint látja, itt még sok a gyarmatosítás korából származó épület.

Fran bólintott, és érdeklődve nézte a gyönyörű házakat meg kerteket, amelyek tele voltak bougainvilleával és fehér liliommal. Néhány épület kissé már megkopott, a falakról mállott a vakolat, de összességében minden nagyon szépnek tűnt a sűrűn burjánzó növényzettel.

Fölhajtottak egy dombra, Fran pedig megpillantott egy tekintélyes épületet, amely elé éppen ebben a pillanatban állt be egy mentőautó.

– A meddőségi klinika is a kórházban van?

Steve bólintott, miközben rákanyarodott a felhajtóra, majd leparkolt a nagy fa alá.

Amikor kiszállt, Fran úgy érezte, mintha a trópusi meleg puha takaróként ölelné körül.

A kórház mellett álló, kissé lepusztult házból egy magas férfi lépett ki, és az üdvözlésére sietett.

– Helló, Akila vagyok, a gondnok. Én fogok gondoskodni magáról – mondta a férfi mélyen zengő, büszke hangon. – Nagyon örülünk, hogy nálunk fog dolgozni – folytatta, majd a mögötte lévő épület felé intett. – Kívülről nem látszik különösebben hívogatónak, de várjon csak, amíg bemegyünk!

Igaza volt. Az előtér világossárgára volt festve, ami sokkal barátságosabbá tette a helyet.

Egy hosszú, virágmintás ruhát viselő, derűs fiatal nő jelent meg, aki miután bemutatták őket egymásnak, megölelte Frant.

– Zoe majd odavezeti a szobájához – mondta Steve. – Ő és Akila gondoskodnak rólunk. Akila kezeli a generátorokat is, errefelé ugyanis gyakoriak az áramkimaradások.

Fran az inkubátorokra gondolt, amelyeknek folyamatosan egyenletes hőmérsékletet kell biztosítaniuk, de nem szólt semmit, mert egészen meghatódott a barátságos fogadtatástól.

Össze sem lehetett hasonlítani mindezt azzal a nagy és személytelen laborral, ahol eddig dolgozott.

Annyi előnye legalább volt, hogy ott senki nem kérdezősködött a magánélete felől, ugyanis azután, hogy megtudta: Nigelnek és Clarissának már hosszú hónapokkal a válása előtt is viszonyuk volt, legszívesebben elbújt volna a világ szeme elől.

De most nem akart erre gondolni.

– Kérem, jöjjön velem. – Zoe szavai egy pillanat alatt visszarántották a valóságba.

– Most sajnos sürgős elintéznivalóm van, de később mindent megmutatok magának – ígért Steve.

Fran bizonytalan pillantást vetett a férfira, és érezte, hogy enyhe pánik uralkodik el rajta. Tényleg meg kell néznie az egész klinikát? A laborra természetesen kíváncsi volt, elvégre ott fog dolgozni, de…

A barátságos fogadtatás idegessé tette. Nagyon sok erő kellett ahhoz, hogy felépítse a falakat saját maga és a fájdalma közé, és ha ezen a falon repedések keletkeznek… Nem, ezt nem engedheti meg magának.

Valószínűleg csak a hőség szállt a fejembe, gondolta magában, miközben követte Zoe-t az udvaron át, amely tele volt édeskés illatot árasztó növényekkel.

– Gyömbér – felelte Zoe, amikor Fran rákérdezett, mi ez.

Az apartmanokat frissen festették, és nagyon tiszták voltak. Minden bungalóban két hálószoba volt, de a fürdőn, a konyhán és a nappalin osztozni kellett.

– Steve szeret grillezni – mondta Zoe, és egy kellemesen árnyékos teraszra vezette Frant, ahol ki volt alakítva egy grillezőhely. – A páciensek gyakran hoznak nekünk halat vagy csirkét, ő pedig azt állítja, hogy grillezve a legfinomabb.

Fran elmosolyodott.

Zoe ezután magára hagyta, hogy nyugodtan kipakolhasson. A hálószoba is szép tágas volt, az ágyon kívül helyet kapott még benne két ruhásszekrény, az otthonos légkörről pedig a friss virágokkal teli vázák gondoskodtak.

Mivel nem tudta, hogy mire készüljön, Fran úgy döntött, nem zuhanyozik le, hanem csak felfrissíti magát, úgyhogy kiszedegette a csatokat a hajából, és bement a fürdőszobába. Miután megmosta az arcát, és éppen arra készült, hogy megfésülködjön, meghallotta, hogy Steve bekopog, és bekiabál neki a bejárati ajtón.

Amikor a hajkefével a kezében megjelent, az orvos döbbenten meredt rá.

Már eddig is vonzónak találta Frant, de ahogy most a kibontott haja a vállára omlott… Fran mosolyogva mondott valamit, de ő egyszerűen csak bámult rá.

Szerencsére aztán visszament a hálószobába, majd kisvártatva lófarokba kötött hajjal tért vissza.

– Ha gondolja, szívesen körbevezetem – mondta Steve rekedtes hangon, közben pedig forrón remélte, hogy a nő nem vesz észre semmit.

Büszkén mutatta meg neki a kis klinikát, és örült a figyelemelterelésnek.

– Le vagyok nyűgözve. Mindez jócskán felülmúlja a várakozásaimat – mondta Fran, majd még hozzátette: – Említette a párt, akik Sydney-ben jelentkeztek a lombikbébiprogramra. Nos, itt minden megvan, ami csak szükséges a sikerhez.

A férfi bólintott.

– Igen, olyan helyet akartam, ahol mindjárt meg is vizsgálhatjuk a párokat. Néha olyan érzésem van, hogy a mi szakterületünkön kihasználják a pácienseket. Mint maga is tudja, a terméketlenség leggyakoribb oka a policisztás ovárium szindróma, amelyet gyógyszerekkel is kezelni lehet. Szerintem nagyon fontos, hogy először a meddőség okát derítsük ki, és csak azután javasoljuk a mesterséges megtermékenyítést.

Fran bólintott, mert ő is pontosan ezt a nézetet osztotta.

– Az ilyen esetekben Clomiphent ajánlatos felírni – mondta. – A mellékhatások csekélyek, és a szer bizonyítottan stimulálja a megfelelő hormonokat, hogy a páciens teherbe essen.

– Néha azonban ciszták keletkezhetnek, ezért szeretjük megfigyelés alatt tartani a pácienseket. Van egy szülész-nőgyógyász szakorvosunk, aki folyamatosan a betegek rendelkezésére áll.

– Nagyon érdekes. Tehát van egy állandó specialistájuk?

– Igen, pontosan. Ő végzi el az előzetes vizsgálatokat, és tanácsot ad a pároknak, akik hozzánk fordulnak. Ha pedig egy nő a lombikprogram mellett dönt, ő felügyeli a többhetes hormonkezelést is.

– Hűha! – Fran alig hitte el, hogy ebben az öreg épületben mindezt végre tudják hajtani.

Újfent szemügyre vette a lezserül öltözött férfit, aztán megcsóválta a fejét.

– És mindezt saját erőből érte el? – kérdezte, mire Steve rámosolygott.

– Nem egészen – ismerte el. – A társaim és kollégáim Sydney-ben sokszor helyettesítenek, hogy évente kétszer-háromszor hosszabb időt tölthessek itt, sok mindent pedig a pácienseim felajánlásainak köszönhetek.

Fran bólintott, a férfi pedig folytatta:

– Az egész munkámat a helyieknek szentelem. Nekik rendkívül fontos a család, ezért nagy fájdalmat tud jelenteni, ha nem lehet gyerekük. Ezért aztán olyan helyet szerettem volna létrehozni, ahol jól érzik magukat, és ahol azt éreztetik velük, hogy komolyan veszik a problémáikat.

– És ezt az egészet egyedül finanszírozza?

Lehet, hogy ez kissé tolakodó kérdés volt? Steve azonban ügyet sem vetett rá.

– Ez itt a labor – mondta, majd kinyitott egy ajtót.

Remélte, hogy Fran körülnéz, ő pedig akkor visszatérhet a munkájához. És elgondolkodhat azon, mi ez az izgalom, amely mindig eltölti a nő jelenlétében. A vonzalom általában lassan szokott kialakulni az ismerkedés folyamán, de ebben az esetben…

Tűnődve nézte, amint Fran kihúz egy fiókot, szemügyre veszi a benne található színes jelölőfilceket, post-it cédulákat és hasonlókat, majd fölnéz rá, és elmosolyodik.

– Lehet, hogy most ki fog nevetni, de hoztam magammal ilyesmiket, mert nem voltam biztos benne, hogy itt is használják. A magam részéről nagy hasznukat látom a minták rendszerezésénél.

– Igen, én is ezt a rendszert használom.

– Komolyan? – kérdezte Fran meglepetten.

– Igen. Nem csak a laborban dolgozók félnek attól, hogy hibát követnek el, és nem a megfelelő embriót ültetik be. Ez a lehetőség mindig fennáll, még a Sydney-ben lévő klinikámon is, ahol pedig mindent digitalizálunk.

Fran a homlokát ráncolta.

– Természetesen mindannyiunknak ez a legnagyobb félelme. Egy laborban nem fordulhat elő ilyesmi, hiszen ha valami balul üt ki, minket vonnak felelősségre.

Fölemelt egy piros karszalagot, egy piros jelölőfilcet, egy tekercs piros ragasztószalagot és egy piros pontokkal jelölt kártyát.

– Hány pácienssel foglalkoznak egyszerre? Tudom, hogy már említette, de nem emlékszem a pontos számra. Én általában színek szerint különböztetem meg a párokat, eddig bevált ez a módszer.

Fran dolgozni jött ide, ez világos. Talán példát kellene vennie róla, és folytatnia kellene a saját munkáját.

– Öttel, esetleg hattal – válaszolta Steve. – Épp most hallottam, hogy az egyik párnál nem lehetünk biztosak semmiben. A jelek szerint a vártnál tovább tartott, mire sikerült stimulálni a nő petefészkét. Talán jó is, hogy még nem ovulált.

– De valószínűleg fog, mielőtt elutaznak, igaz?

Steve összeráncolta a homlokát, majd bólintott.

– Igen, azt hiszem. Úgy szoktuk intézni, hogy a folyamat minden fázisát ugyanaz a csapat vigye végig a pete leszívásától kezdve a beültetésen keresztül a terhesség megállapításáig.

– Vagy megcáfolásáig – tette hozzá Fran, miközben a három saját, sikertelen kísérletére gondolt.

– Igen, így van. Ilyenkor beszélünk a párral, hogy akarnak-e még egyszer próbálkozni, vagy inkább nem.

Tényleg mindenre gondolt, futott át Fran agyán, miközben a férfit nézte, aki a jelek szerint pontosan tudta, milyen borzasztó érzés az érintettek számára egy kudarcba fulladt mesterséges megtermékenyítés.

De nem foglalkozhatnának a hatodik párral is? Andy nem azt mondta, hogy…?

– Nem maradhatnak egy kicsit tovább? – kérdezte. – Meglehetősen biztos vagyok benne, hogy Andy hat hétről beszélt nekem. Annyi idő már biztosan elég lenne, nem?

A férfi néhány pillanatig hallgatott.

– És mit csinálunk, ha a hat hét sem elég?

– Akkor mi is tovább maradunk – felelte Fran makacsul. – Elvégre ezek a párok nem csak nevek egy listán.

A férfi válasz helyett megütközve meredt rá.

Talán észrevette, hogy mennyire érzékenyen érinti őt ez a téma? Fran mindenkinél jobban tudta, hogy külön kell választania az érzéseit a munkájától, de hát nem logikus az érvelése?

– Várjuk ki a végét – mondta végül a férfi, de továbbra sem vette le róla a szemét.

Talán azt kérdezi magától, nem követett-e el hibát az ő idehívásával?

Steve most sarkon fordult, és kiment a helyiségből. Fran ott állt a piros jelölőfilccel a kezében, és eszébe jutott, hogy kis csomagokat akart készíteni, színek szerint szortírozva. Leült hát egy székre, és elkezdett különböző színű pontokat ragasztgatni az injekciós tűkre, valamint a többi mintavételi eszközre.

Egyszer csak abbahagyta, amit csinált, és az ajtóra meredt, amelyen át Steve Ransome távozott.

Miért érdekli őt ennyire ez a férfi? És miért találja ennyire vonzónak?

Csak a külseje miatt, vagy talán azért is, mert ugyanazzal a módszerrel rendszerez, mint ő?

Ami pedig a külsejét illeti… Nos, magas és karcsú, sötét hajjal, sötét szemmel, dús szemöldökkel. Az orra egyenes, az álla karakteres. Na de a hanyag öltözködése…

Lehet, hogy ez az ellentmondás vonzza őt ennyire?

Ideje folytatnod a munkádat, korholta magát szigorúan.

Öt pár és öt szín…

Nem, ő hat csomagocskát fog előkészíteni! Mr. és Mrs. Hatos Szám pontosan ugyanolyan elbánásban részesül majd, mint a többiek. Piros, zöld, kék, lila, sárga és barna…

Fekete színt sosem használt, nehogy összekeveredjen valami, a különféle jegyzeteket ugyanis általában feketével szokták írni. Ettől a pillanattól kezdve színekként gondolt a párokra. Mr. és Mrs. Sárga petéje szépen fejlődött, Mr. Zöld spermája egészséges volt.

Ez a rendszer különösen külföldön volt hasznos, ahol nehéz volt megjegyezni a páciensek nevét. Egy pszichológus talán megpróbálta volna elmagyarázni Frannek, hogy ezzel a módszerrel könnyebben tud távolságot tartani a páciensektől. Lehet, hogy így volt, de a lányt elsősorban a hatékonyság érdekelte, és az, hogy mindenkinek a lehető legnagyobb esélye legyen a sikerre. Miközben ezen töprengett, újabb kérdések jutottak eszébe, amelyeket fel akart tenni Steve-nek.

De később biztosan lesz még erre idő.

Végül minden színből készített két csomagot: egyet az orvosok és nővérek számára, egyet pedig a labornak. Aztán elindult megkeresni Steve-et, akit végül a vizsgálóban talált meg. Itt kapott helyet az ultrahangkészülék, amelyről a férfi már beszélt neki, és itt került sor annak a megállapítására, hogy leszívható-e már a petesejt.

Laparoszkópjuk sajnos nem volt. Miután hazatér Sydney-be, talán talál majd valamilyen szervezetet, amely hajlandó lenne adományozni egyet.

– Engem keres?

A férfi olyan szorosan mögötte állt, hogy kis híján nekiütközött, amikor megfordult.

Valami felvillant az orvos szemében, Frant azonban inkább a teste váratlan reakciója foglalkoztatta. A vágy, amely hirtelen átjárta.

Steve ebből nem vehet észre semmit! – gondolta magában.

De egyikük sem mozdult meg, a levegő pedig tele lett elektromossággal.

Fran mély levegőt vett, és hátrébb lépett. Beszélj a munkáról!

– Arra gondoltam, hogy otthon majd megpróbálhatnék szerezni egy laparoszkópot – mondta.

Steve bólintott.

– Az fantasztikus lenne, hiszen még pontosabb diagnózist állíthatnánk fel a segítségével. – A hangja hűvösen csengett, de a szemében ott csillogott az a szikra. Fran mindenesetre érezte, hogy igencsak felgyorsult a pulzusa. – Eddig mindig az ultrahang segítségével állapítottam meg, honnan kell leszívni a petesejteket.

– Szinte elképzelhetetlen, hogy korábban ehhez műtétre volt szükség, nem igaz? Néha az éjszaka kellős közepén, mert az ember nem tudta pontosan, mikor van az ovuláció.

Kollégákként kell beszélgetniük, és akkor nem erre a különös feszültségre figyelnek majd.

– Rengeteg anekdota származik ezekből az időkből – felelte a férfi, és úgy mosolygott Franre, mintha meg lenne lepve, amiért a lány ismeri a mesterséges megtermékenyítés történetét.

Az apartmanok felé menet átvágtak az udvaron.

– Ha már eleget látott, bemehetnénk a városba, és bekaphatnánk valamit. Mit szól hozzá? Közvetlenül a vízparton van egy kitűnő francia étterem.

– Mi a helyzet a grillezéssel? Zoe azt mondta, hogy az a specialitása.

A férfi elvigyorodott.

– Így igaz. De ma nem kaptunk semmit a páciensektől, amit meg lehetne sütni, úgyhogy akár el is mehetünk ebédelni. Szeretne esetleg lezuhanyozni és átöltözni előtte? Megfelel, ha egy óra múlva találkozunk?

Fran megrázta a fejét.

– Nincs szükségem olyan sok időre. Nekünk, embriológusoknak éjjel-nappal készenlétben kell állnunk, ezt már rég megszoktam.

Steve elmosolyodott.

– Örömmel hallom. Viszont magával ellentétben nekem ma reggel volt egy meccsem egy pelikánnal, és szeretném lemosni magamról a halszagot, ha nem bánja.

– Egy pelikánnal? – A nő meglepetten meredt rá.

– Majd később elmesélem – somolygott Steve. – Mi legyen a zuhanyozással? Mint tudja, közös a fürdőszobánk. Maga megy először? Vagy zuhanyozzunk együtt?

Fran nagyon örült, hogy csak ritkán szokott elpirulni, ez ugyanis tökéletes alkalom lett volna rá.

– A kollégák nem találnák valami professzionálisnak – jegyezte meg kihívóan.

– Nem kell megtudniuk. Ezenkívül a többségük a klinikán kívül lakik.

Ez a mellékzönge a hangjában… csak nem gondolja komolyan?

Fran nem is akarta tudni.

– Én először szeretnék még valamit leellenőrizni a laborban – válaszolta sietve, majd hozzátette: – Tőlem nyugodtan zuhanyozhat először.

Aztán a férfi válaszát meg sem várva elsietett.

Nevetségesen viselkedett! Mintha olyasvalaki, mint Steve érdeklődhetne iránta!

A férfi egyszerűen csak kedves akart lenni, ennyi az egész.

Vagy mégiscsak flörtölt vele? Az elképzelés izgalmas volt, Fran pedig bent a laborban csak nehezen tudott a munkájára koncentrálni.

2. FEJEZET

Miután visszatért a bungalóba, Fran a ruhásszekrényében kutatott valami olyasmi után, amit viselhet a városi forgatagban. A szigetről látott fotók alapján becsomagolt magának egy hosszú selyemruhát, amely nem olyan volt, mint a helyiek által hordott mu’umu’u, de egészen csinos volt a maga kék és zöld színeivel.

Fran még sosem viselte ezt a ruhát, de pontosan emlékezett arra a napra, amikor az egyik barátnője megajándékozta vele.

Azon a napon tudta meg, hogy Nigelnek már hónapok óta viszonya van Clarissával…

Micsoda közhely!

Aznap hamarabb ment haza a munkából, mert nem érezte jól magát, és a hitvesi ágyukban ott találta Clarissát is.

És ami még rosszabb: épp előtte hívták a termékenységi klinika laborjából, hogy megint nem jártak sikerrel.

Akkoriban porig volt sújtva, most azonban szinte már nevetni tudott rajta.

– A fürdőszoba a magáé – hangzott fel Steve hangja odakintről.

A csudába, muszáj ennek a férfinak megint a gondolataiba furakodnia? Nem baj, a lényeg az, hogy fogalma sincs, mennyire vonzódik hozzá.

Miután lezuhanyozott, Fran fölvette a ruhát, aztán elgondolkodva nézte magát a tükörben.

Vajon készen áll már arra, hogy egy vonzó férfival randevúzzon?

Egy vonzó idegennel, javította ki önmagát. Ez a gondolat egy pillanat alatt kijózanította.

Elvégre ez nem egy randi, ő pedig már nem kamaszlány. Steve a főnöke, esetleg a kollégája, semmi több. Még egyszer végigsimított a haján, aztán lófarokba akarta kötni, de kiesett a kezéből a gumi. Miközben lehajolt érte, kopogtattak a fürdőszoba ajtaján.

– Letelt az óra – csendült fel Steve hangja, és bár Fran szinte teljesen biztos volt benne, hogy csak cukkolja őt, az ajtóhoz sietett, és kinyitotta.

– Elvesztettem a hajgumimat – magyarázta a zilált állapotát. – De van még néhány a neszesszeremben. Csak egy perc!

– Miért nem hagyja leengedve a haját? – kérdezte a férfi. – Az jobban illene a sziget stílusához. Itt más tempóban ketyeg az óra. Majd meglátja, egy tíz órára kitűzött megbeszélésből simán lesz fél tizenegy is. Minél tovább marad itt, annál jobban megszokja, és annál kevésbé csodálkozik majd az ilyesmin.

Fran döbbenten meredt a férfira. A gondolat, hogy valaki fél órát késsen egy megbeszélésről, egészen elborzasztotta.

A férfi rámosolygott.

– És egy virágot is betűzhetünk a füle mögé, biztosan nagyon jól állna magának.

A beszélgetésben erre hosszabb szünet állt be. Frannek már a nyelve hegyén volt, hogy ő nem az a típus, de a vendéglátója ismét magához ragadta a szót.

– Azt természetesen maga döntheti el, hogy melyik füle mögé.

A férfi sokatmondó mosolya végleg lefegyverezte Frant. Motyogott valamit a táskájáról, aztán visszamenekült a hálószobájába.

Mégis mi az ördög folyik itt? Most már csak abban reménykedhet, hogy nem találnak semmilyen virágot, máskülönben tényleg bolondot fog csinálni magából.

Fran egyszerűen elbűvölő volt. Steve követte a tekintetével, miközben kisietett a szobából. A hosszú selyemruha a testére simult, sötét haja pedig lazán omlott a hátára.

Már másodszor lepte meg Frant hajkefével a kezében, ezúttal azonban…

Talán a ruha tehet róla. Olyan szépnek látta Frant, mint egy festett képet, de a legdöbbenetesebb az volt, hogy a lány mintha nem lett volna tudatában annak a hatásnak, amit keltett. Ez pedig csak még vonzóbbá tette őt Steve szemében.

Csakhogy legalább tucatnyi okot fel tudott sorolni arra, miért ne kezdjen ezzel a nővel. A legfontosabb az, hogy ő valószínűleg a legkevésbé sem érdekli Frant. Aztán ott van a tény, hogy kollégák, valamint az, hogy ő nem érzi felkészültnek magát egy komoly kapcsolatra.

Vagy mindezt csak beképzeli?

Csak egy módon derítheti ki, mi a helyzet. Elszántan sarkon fordult, és kiment a kertbe, hogy keressen egy virágot.

– Szóval melyik füle mögé szeretné tenni? – kérdezte, miután visszatért a bungalóba, és átnyújtott Francescának egy piros hibiszkuszt.

– Tessék? – kérdezett vissza a nő zavarodottan.

– Nem nehéz megválaszolni a kérdést. – Steve közelebb lépett, és ebben a pillanatban megérezte Fran virágos illatát, amelynek semmi köze nem volt a lány samponjához.

– Van itt a szigeten egy régi szabály. Ha a nő a jobb füle mögé teszi a virágot, az azt jelenti, hogy még szabad, ha pedig a bal füle mögé, akkor foglalt. Azért a bal, mert az közelebb van a szívhez. – A férfi felnevetett. – Természetesen elképzelhető, hogy az egészet csak a turisták kedvéért találták ki, de szerintem nem ez a helyzet.

Steve közvetlenül Fran előtt állt, a lánynak pedig vadul száguldoztak a gondolatok a fejében.

Fogd vissza magad!

– Foglalt egészen biztosan nem vagyok – mondta zavartan.

– Akkor jó – mondta Steve lágy hangon, majd gyengéden a nő jobb füle mögé tűzte a virágot. Közben a szemébe nézett, és a tekintete mintha beleveszett volna az övébe.

– Kocsival menjünk, vagy gyalog? Séta közben többet lát a szigetből, de akkor megint föl kell másznunk a dombra, ami egy ilyen fárasztó nap után lehet, hogy sok lenne magának.

Fran felháborodottan rázta meg a fejét.

– Nem gond. Annyira azért nem vagyok fáradt – válaszolta.

– Nagyszerű – felelte a férfi szenvtelenül.

Aztán elindultak. A domb gerincéről gyönyörű kilátás nyílt az apró szigetekkel pettyezett lagúnára.

– Imádom ezt a panorámát – jelentette ki Steve. – Innen a legjobb a kilátás Port Vila központjára és a környező szigetekre. Bizonyára tudja, hogy Vila, vagyis hivatalosan Port Vila a fővárosunk.

A férfi folytatta a látnivalók bemutatását, aztán mesélt a néhány évvel korábban lecsapó hurrikánról és az utóbbi évek földrengéseiről.

– És az emberek továbbra is itt élnek? – kérdezte a nő csodálkozva.

Steve vállat vont.

– Mi mást tehetnének? Elvégre ez a hazájuk. – Fran erre bólintott. – És magának hol van a hazája? Sydney-ből jött? Mindig is ott lakott?

Teljesen hétköznapi beszélgetés volt, amilyet Steve más nővel is lefolytathatott volna, mégis olyan érzése volt, mintha többet jelentett volna.

– Igen, mindig.

Lesétáltak a dombról, és a forgalom egyre nagyobb lett, ahogy közeledtek a vízparthoz.

– Hát magával mi a helyzet? – kérdezte Fran, miközben kikerültek egy lármás turistacsoportot.

– Először Sydney-ben éltem, aztán pedig Wetherbyben, egy tengerparti kisvárosban. Onnan aztán megint visszaköltöztem Sydney-be. Kissé bonyolult, nem igaz?

Fran a férfira mosolygott.

– Mint a történet a pelikánnal, felteszem. Annyi mindenesetre bizonyosnak tűnik, hogy evés közben nem fogunk kifogyni a beszédtémákból.

A férfi visszakapcsolt idegenvezető üzemmódba, és különböző épületeket mutatott meg, amíg el nem értek a kikötőbe. Ott aztán megálltak, és elgyönyörködtek az esti fényekben tündöklő lagúnában.

– Milyen csodálatos hely egy városnak! – jegyezte meg Fran ámuldozva.

– Ugye? Ez az egyik oka, hogy mindig szívesen térek vissza ide.

– A másik ok pedig az emberek? – kérdezte a nő.

Steve bólintott.

– Igen, pontosan – felelte mosolyogva.

Aztán az étterem felé indultak, amely a kikötő egy csendesebb zugában volt.

Hirtelen ordítást hallottak, a japán turisták egy csoportja pedig izgatottan kiáltozni kezdett, és a víz egy pontja felé mutogattak.

Steve visszafutott, letépte magáról az inget, aztán beugrott a vízbe.

– Hívja a mentőket! – kiáltotta vissza a nőnek, amikor kibukkant a feje a vízből.

Fran bólintott, aztán egy helybelihez fordult, aki csatlakozott a bámészkodókhoz.

– Fel tudná hívni a mentőket?

A férfi bólintott, és felemelte a telefonját.

– Már hívtam őket.

A nő visszafordult a víz felé, ahol Steve ismét felbukkant, mellette pedig megjelent egy sötét fej.

– Segítsen kihúzni! – mondta az orvos a Fran mellett álló férfinak. Egyesült erővel sikerült átemelniük a fiatal férfit a kikötő falán, amiben a japán turisták is a segítségükre voltak.

Fran lehajolt a megmentett férfihoz, aki éppen hogy csak lélegzett, és először is stabil oldalfekvésbe fektette, miközben Steve kiúszott a partra, a turisták pedig szétszéledtek. Gondterhelten tapogatta a pulzusát, aztán a hátára fordította, és megkezdte az újraélesztést.

Amikor Steve csuromvizesen odaért, Fran már harmincig elszámolt, aztán átadta a terepet a férfinak. Ebben a pillanatban meghallották a közeledő mentőautó szirénáját, Steve azonban addig nem hagyta abba, amit csinált, amíg a fiatal férfi össze nem rándult, és el nem kezdte kiköpni a lenyelt vizet. Most már szabadok voltak a légutak, bár még mindig nehezen kapott levegőt. Szerencsére közben odaértek a mentősök, hordágyra tették, és elszállították.