Pippa Roscoe

Nem hamisítvány

Anne Mather

Maradj minden éjszakára!

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Pippa Roscoe, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Júlia 783. eredeti címe: Playing the Billionaire’s Game

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Anne Mather, 2007 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Júlia 784. eredeti címe: Stay Through The Night

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2009)

Magyarra fordította: Tandori Dezső

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 783-84. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-746-0

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Pippa Roscoe

Nem hamisítvány

1. FEJEZET

Első kérdező: Miss Keating, tisztában van azzal, hogy ezt a kihallgatást a Bonnaire’s megbízásából, kizárólag belső felhasználás céljából rögzítjük, és hogy önnek nincs szüksége ügyvédre?

Miss Keating: Sajnos nem vagyok meggyőződve arról, hogy nincs szükségem ügyvédre.

Első kérdező: De érti, amit az imént mondtam?

Miss Keating: Igen.

Első kérdező: Akkor megmagyarázná, hogyan jutott arra a következtetésre, hogy a szóban forgó festmény hamisítvány?

Miss Keating: Mint már kifejtettem, az a festmény, amelyet Sharjarhere-ben megvizsgáltam, biztosan nem hamisítvány.

Első kérdező: Ugyanakkor azt is mondja, hogy a Szerelmes nő című festmény, amely június huszonegyedikén este a londoni Bonnaire’s aukciósházban meghívott vendégek jelenlétében árverésre került és megrongálódott, hamisítvány volt?

Miss Keating (rövid habozást követően): Igen. Az a festmény tényleg hamisítvány.

Második kérdező: Vagyis ön szerint ez a két festmény nem azonos? Mármint az Etienne Durránteznek tulajdonított kép, amelyet eredetiként azonosított Sharjarhere-ben, és amely Alham Abrani sejk tulajdona, nem azonos azzal, amely végül megrongálódott az árverésen?

Miss Keating: Így van. Két különböző festményről van szó. Tudja, történetesen nagyon jó vagyok a szakmámban, és…

Első kérdező: Erre majd később visszatérünk. Le tudná írni azokat a körülményeket, amelyek alapján a sérült festményt hamisítványként azonosította?

Sia Keating álmát a mobiltelefon éles csengése szakította félbe.

Azonnal baljós előérzet kerítette hatalmába, ami még inkább felerősödött, amikor a füléhez szorította a telefont, és meghallotta a hívó fél hangját.

– Van egy kis problémánk, Sia.

A torka elszorult, egy szót sem tudott kinyögni. Davidet, a Tudományos Kutatási Osztály vezetőjét művészeti nyomozónak becézték. Bármennyire is kedvelte Sia a szemüveges, kiegyensúlyozott férfit, ha David egy értékbecslőt hívott telefonon, annak csak egy oka lehetett.

– Az Abrani-festmény megsérült – folytatta a férfi.

Sia a szabad kezével félrerántotta az ágytakarót, és kifésülte a haját a homlokából. A műalkotás iránti aggodalom eloszlatta a rémálom által hátrahagyott kábulatot.

– Hogyan?

– Verekedés tört ki.

– Az aukciósházban? Ma este? – Zavartan az ágya melletti órára pillantott. Hajnali két óra volt. Miért őt hívta fel David, ha csupán arról van szó, hogy a műtárgy megrongálódott?

– Ma este, igen. De van egy kis gond… Ide tudnál jönni, hogy megnézd? Valami baj van a képpel.

Az archwayi kis lakásától egészen a Goodge Street-i aukciósházig tartó úton Sia szíve a torkában dobogott a félelemtől.

Valami baj van a képpel.

Ha hibásan azonosította a képet, vége a karrierjének.

De ez képtelenség!

Miközben a metró végigzötyögött vele London belvárosáig, Sia fejében két szó zakatolt:

Nem hamisítvány. Nem hamisítvány. Nem hamisítvány.

Kizárt dolog! A festmény, amelyet két hónappal ezelőtt Sharjarhere-ben megvizsgált, nem lehet hamis. Sia mindig többszörösen ellenőrizte a következtetést, amelyre jutott. Muszáj volt alaposnak lennie.

Küzdött a növekvő hányingerrel. Sok értékbecslővel előfordult, hogy bedőltek egy hamisítványnak, még jól képzett, nagy tudású szakemberekkel is. A műkincshamisítók nem adták fel: még jobbak akartak lenni, még szorgalmasabban próbálkoztak. Ami érthető, hiszen ezzel keresték meg a betevőt. És bizony sokkal jövedelmezőbb volt a szakmájuk, mint a műtárgyak eredetiségvizsgálata. Persze csak addig, amíg el nem kapták őket.

Nem hamisítvány. Nem hamisítvány. Nem hamisítvány.

Sia a beteg kollégáját, Sean Johnsont helyettesítette Sharjarhere-ben. Még ma is bűntudata volt egy kicsit, amiért annyira örült a megbízásnak. És azért is, mert Sean betegségét az alkoholfogyasztásnak tulajdonította.

Ez volt az első igazán fontos megbízása, bármennyire is jól dolgozott, bármilyen precíz és alapos is volt. Eleinte azzal magyarázta ezt, hogy ő az új lány. Mivel azonban három évig nem kapott komolyabb feladatot a Bonnaire’snél, rá kellett jönnie, hogy ismét a neve – vagy inkább hírhedt műkincshamisító apja neve – akadályozza a szakmai előrejutását.

Ezért elhatározta, hogy tökéletes jelentést ad le. Miután Athénban segített barátnőjének, Célia d’Argentnek, hogy jótékonysági célokra pénzt gyűjtsön egy árverésen, Sharjarhere-be repült. Vajon a jótékonysági árverés sikere elterelte a figyelmét, és nem nézte meg a képet kellő alapossággal? Nem vette észre rajta az árulkodó jeleket? Megrázta a fejét, amiért homlokráncolást kapott cserébe a szemközt ülő utastársától a metrón.

Nem. Mindent ellenőrzött: aláírás, művészeti stílus, festék, vászon. Levette a keretet, és megvizsgálta a festmény hátulját. Minden részlet a helyén volt. Az UV-fénnyel végzett vizsgálat sem mutatott ki semmi oda nem illőt.

És Sia ösztöne is azt súgta, hogy Etienne Durránteznek, a huszadik század végén alkotó művésznek az egyik leghíresebb alkotását látja. Neki nem számított, hogy ez a festmény több mint százmillió fontot ér. Az sem foglalkoztatta, ki fog érte ilyen felháborító összeget fizetni. Ami őt érdekelte, az maga a festmény volt.

Az ismeretlen modell ugyanolyan meghatározhatatlan, kissé tudálékos arckifejezéssel nézett a szemlélőre, mint Mona Lisa. Piros ajka alig észrevehető, de azért büszke és magabiztos mosolyra húzódott. A Szerelmes nő hosszú, sötét haja még Siát is lenyűgözte, akinek tizianvörös, hullámos sörénye annyira feltűnő volt, hogy szinte mindig a tarkójánál összefogva vagy kontyba tűzve viselte. Ahogy nézte a festményt, Sia azt kívánta, bárcsak ismerte volna a titokzatos hölgyet.

A kép annyira lenyűgözte, hogy nem lehetett hamisítvány. A festő szignója, az ecsetkezelés, az általa használt festék, a vászon kora és minősége – minden stimmelt. A kép eredete viszont…

Egy pillanatra elakadt a lélegzete. Nem mutattak neki semmilyen bizonyítékot a mű eredetére vonatkozólag. A felettese szerint ezzel nem is volt semmi gond, mert a dokumentumokat már elküldték a kollégájának, Seannak. És miközben Sia próbálta megérteni, miért térnek el a szokásos eljárástól, a férfi felsóhajtott.

A Bonnaire’snél töltött három éve alatt sokszor hallott ilyen sóhajokat. Szinte maga előtt látta a főnökét. A túlsúlyos, vörös arcú, állandóan izzadt férfit, az öregfiúk csapatának tipikus tagját. A sóhajt általában egy lekezelő megjegyzés követte Sia fiatalságára, nemére, külsejére vagy tapasztalatlanságára vonatkozóan.

Ebben az esetben a főnöke figyelmeztette, hogy nagyszerű lehetőséget ad neki. Ahelyett hogy elefántot csinálna a bolhából, inkább „fogja be a szép kis száját”, és lásson munkához. Igen, valóban ezt mondta…

Most, amikor a metró elérte a Goodge Street-i állomást, Sia végtelenül bosszús volt, mert engedett neki, ahelyett hogy bízott volna a megérzéseiben. Ahelyett hogy bízott volna önmagában.

Az eldobált gyorséttermi dobozok és a fekete szemeteszsákok mellett elhaladva egyik kezével összefogta a kabátja gallérját, hogy megvédje magát a széllökésektől. A Bonnaire’s hátsó bejáratánál átcsúsztatta a kártyaleolvasón a belépőkártyáját, és benyomta a nehéz ajtót.

Normális esetben az irodák ilyenkor üresek szoktak lenni. Ma azonban vagy tizenöt ember ült ott. A tárgyalóterem üvegablakain keresztül Sia két igazgatót pillantott meg. Az egyik dühösen kiabált egy telefonba.

Eltűnt a lépcsőházban, és három emelettel lejjebb besietett a laborba. Cipősarkainak gyors kopogása visszhangzott a fehér falak között.

Több laboráns rábámult, ahogy a hosszú asztalhoz lépett, amelyet David mindig használt.

A Tudományos Kutatási Osztály vezetője a számítógép előtt ült, és az infravörös és ultraibolya fénnyel végzett vizsgálatokról készült fényképeket nézegette. Aztán előhívta a röntgenfelvételeket. Amint észrevette Siát, intett neki, és elzavart néhány embert a sérült festménytől.

A lány elborzadva kapkodta a levegőt. Vörös cseppek futottak végig a festményen. Valószínűleg bor. Az alkohol összekeveredett a festékkel. A fekete, amellyel a hajat festették, végigfolyt a Szerelmes nő sápadt arcán, és a hosszú nyaklánc ezüstje beszivárgott a keret aljába, úgy, ahogy az eredetivel nem történhetett volna meg soha. A festménnyel, amely Sia becslése szerint több mint százmillió fontot ért, viszont pontosan ez történt.

– Szentséges ég! Ez egy hamisítvány! – kiáltott fel.

– Igen.

A lány lehuppant a festmény előtti székre.

– Ez nem az a festmény, amit én megvizsgáltam, David. Ekkorát nem tévedhettem. Átnézted már a fotókat, amiket az ellenőrzéskor készítettem?

David az asztalnak támaszkodott, és mogorván nézett rá.

– Nem kaptam hozzáférést az aktához.

– De hát… Hogyan fogod akkor a képet összevetni a szakértői jelentéssel?

– Figyelj, Sia, tudnod kell, hogy…

A lány azonban nem is hallotta. A tekintete David számítógépének képernyőjére tapadt, melynek sarkában, egy kis ablakban egy videó ment.

– Mi az?

– A biztonsági kamera által rögzített felvétel. Két fickó dulakodni kezdett a kép közelében.

Sia összerezzent, ahogy a filmen látható két alak tettlegességre ragadtatta magát, és egyikük a festményhez vágott egy pohár bort.

– Az ott Savior Sabbatino?

– Igen. A másik meg a bátyja, Santo.

A Sabbatino testvérek rendszeresen szerepeltek a pletykalapok címlapjain.

– Vissza tudod tekerni? – kérdezte Sia.

Újra és újra végignézte a rövid jelenetet. Látta a borospoharat, amelyet a vászonhoz vágtak, és összetört. A döbbenetet, amely nemcsak a Sabbatino testvérek arcára ült ki, hanem az összes többi jelenlévő arcára is. Mindenki döbbenten bámulta a történéseket és a megrongálódott drága művet, kivéve…

Kivéve egyvalakit. Az egész teremben egyetlenegy vendég volt, aki nem fordult oda. Aki szenvtelenül hátat fordított az eseményeknek, és nyugodtan kortyolgatta az italát. Sia meg mert volna esküdni rá, hogy elégedetten mosolyog közben.

Bárhol felismerte volna ezt a férfit. Pontosan úgy, mint bármelyik hús-vér nő, aki akár egyszer is látta Sebastian Rohan de Luent.

Első kérdező: Tehát azonnal Sebastian Rohan de Luenre gyanakodott?

Miss Keating: Abrani sejk egyértelmű utasításokat adott. A festmény semmiképpen sem kerülhetett Seb… akarom mondani, Rohan de Luen úr birtokába. Az elmúlt évtizedben többször is ajánlatot tett rá, mindig hajlandó volt ráfizetni a kért árra, ám Abrani sejk mindegyik ajánlatát visszautasította.

Második kérdező: Rohan de Luen úr herceg, ugye?

Miss Keating: Az apja a spanyol Duque de Gaeten volt, mielőtt megfosztották a rangjától. Ez azonban azután történt, hogy Seb… vagyis hogy a fia betöltötte a tizennyolcat, és maga is nemesi rangra emelkedett. Szóval valószínűleg jogosult a címre.

Első kérdező: Ön szerint Rohan de Luen úr lehet a felelős az eredeti festmény eltűnéséért, holott a kérdéses estén a festmény közelében sem járt.

Miss Keating: A meghívott vendégek között volt.

Második kérdező: A teremben lévő kamera felvételei azt mutatják, hogy egész este nem ment a festmény közelébe. Az incidens után viszont ott maradt, hogy tanúvallomást tegyen a garázdaság és a festmény megrongálása miatt kihívott rendőröknek.

Miss Keating: Aligha várhatjuk, hogy önként jelentkezik, és mosolyogva bevallja, hogy ő tette. Vagy önök szerint igen?

Első kérdező (megköszörüli a torkát): És amikor tájékoztatta a felettesét az aggályairól?

David laborjából Sia egyenesen az öt emelettel feljebb lévő igazgatóságra ment. Nem tudta volna megmondani, pontosan mire számított, de arra, ami végül történt, biztosan nem.

– Ugyan már, Miss Keating! Ön szerint mi a hihetőbb magyarázat? Hogy tévedett, amikor valódinak nevezte a festményt, vagy hogy egy valódi Durrántezt értékelt, amelyet valahogy elloptak útban a londoni Bonnaire’s felé, és kicserélték egy hamisítványra? – kérdezte tőle gúnyosan a főnöke.

Sia nem volt bolond. Az elmélete valószínűtlenül hangzott, mégsem volt kétsége afelől, hogy ez az igazság. Sosem tévesztett volna össze egy hamisítványt egy eredeti műalkotással. Ez volt az egyetlen dolog, amit az apjától örökölt: a képesség, hogy megmondja egy képről, hamis-e vagy valódi.

– Ha gyorsan megmutathatnám Davidnek a Sharjarhere-ben készült fényképeket, akkor…

– Már beszéltünk telefonon Abrani sejkkel, aki elnézést kért az esetleges félreértésekért.

Sia nagyot nézett. Nem tartotta valószínűnek, hogy az öntelt és arrogáns sejk valaha is bocsánatot kért volna bárkitől. Az a fajta ember volt, aki soha nem ismerné be, hogy megpróbált eladni egy hamis Durrántezt.

– De hát…

– Az aktát zároltuk, és úgy is marad, amíg a belső vizsgálatunk véget nem ér. Addig is felfüggesztjük, Miss Keating, és nem beszélhet senkinek, de tényleg senkinek a gyanújáról. Nem léphet kapcsolatba sem a Bonnaire’s alkalmazottjaival, sem a médiával, sem Duque de Gaetennel.

Sia arcából kifutott minden vér. Felfüggesztik? Eltiltják a kapcsolattartástól? Zárolják az aktát, amelyből kiderülhetne, hibázott-e? Hiszen ennek semmi értelme! Azt meg tudta érteni, miért akarja titokban tartani a Bonnaire’s egy műalkotás – még ha hamisítvány is – sérülését, amíg nem beszéltek a tulajdonossal. De a vezetőség telefonon már felvette a kapcsolatot Abrani sejkkel. Mind azt hiszik, hogy a festmény eleve hamisítvány volt, de tévednek. Az eredetit ellopták, a tolvaj pedig megúszta büntetlenül. Csak Sia kapott büntetést.

Az ő hírneve és az épp csak szárba szökkent karrierje forgott kockán. Minden, amiért olyan keményen megdolgozott. Minden, amiért harcolt.

Lehunyta a szemét, mert nem volt hajlandó a felettese jelenlétében könnyeket hullatni. Régen megtanulta, hogy mások előtt nem szabad sírni.

Először gyerekkorában, amikor az apja egyik letartóztatása után a nagynénjéhez került, mert az anyja inkább a szeretőivel akarta múlatni az időt. Soha nem szerette a szigorú, konzervatív Eleanor nénit, aki semmit nem engedett meg neki, és minden apróságért megbüntette. Az apja műtermében ceruzákat kapott, és megengedték neki, hogy rajzolgasson, ahová csak akar. Honnan kellene tudnia egy hétévesnek, hogy fontos különbség van a műterem falára rajzszögezett fehér papír és a nagynénje nappalijának vajszínű tapétája között?

Később megtanulta, hogy ne sírjon a többi gyerek előtt az iskolában. Vörös haja miatt amúgy is céltábla volt, még akkor is, ha sikerült titokban tartania, hogy az apja – Anglia leghírhedtebb műkincshamisítója – börtönben ül. De azért többnyire fény derült a titokra. Az anyák távol tartották a gyerekeiket Siától, néhány tanár pedig folyamatosan figyelte, mintha attól félne, hogy a kislány lelopja a cipőt a lábáról.

Eleanor néninek köszönhetően volt hol laknia és volt mit ennie, de ezen túlmenően sok mindenre kevés volt a pénzük. Így Sia iskola után dolgozott vagy tanult. Folyton festményeket tanulmányozott. Már kiskorában is örömmel nézegette a képeket, amelyeket az apja nagy műgonddal lemásolt a jelenlétében. Tudta, hogy tanulnia kell. Bármilyen szakmát is választ később, annak igazi, tisztességes szakmának kell lennie. Valami olyasminek, amit senki sem vehet el tőle.

És tessék, most mégis mindent elveszített! Annak ellenére, hogy betartotta a szabályokat, és mindent jól csinált. A tanulmányai sok pénzbe kerültek. A közel huszonnyolcezer fontos diákhiteléből még nem sokat sikerült törlesztenie, mióta a Bonnaire’snél dolgozott. Már egyetlen hónap felfüggesztés is jelentősen ronthatja a hitelképességét. Arról nem is beszélve, hogyan fogja fizetni a lakbért.

Pocsékul érezte magát. Egyre Sebastian Rohan de Luent látta maga előtt a szemcsés, rossz minőségű videón, amint alig észrevehető mosollyal az ajkához emeli a whiskyspoharát. A férfi keze egészen biztosan benne volt ebben a bűnügyben, erre Sia akár meg is mert volna esküdni. Akárcsak arra, hogy annak idején az eredeti képet azonosította a sejk otthonában. És bármit megtett volna, hogy ezt bebizonyítsa.

Első kérdező: Tehát ön a felettese utasítása ellenére felvette a kapcsolatot Duque de Gaetennel.

Második kérdező (halkan nevet): Mondja el, hogyan történt!

Kevesebb mint huszonnégy órája volt rá, hogy kitaláljon egy tervet, és felkutassa a duque-t. A férfi olyannyira jelen volt a közösségi médiában, hogy Sia gond nélkül megtalálta. Ahhoz már több idő kellett, hogy összeszedje a bátorságát. A terve egyszerű volt: elcsábítani Sebastiant, megtalálni a festményt, és visszalopni. Nyilván nem törvénytelen visszaadni a lopott holmit a jogos tulajdonosának…

Még akkor sem, ha ő maga is hasznot húz az ügyletből. Mert ha visszaadja az eredetit, tisztázza magát. Bebizonyítja, hogy nem hibázott. Hogy jól végzi a munkáját. Bebizonyíthatná, hogy kicsit sem hasonlít az apjára. A Bonnaire’s pedig sűrű bocsánatkérések közepette feloldaná a felfüggesztést.

Sia elhessegette a gondolatot, és egy épület felé vette az irányt, amely első pillantásra úgy nézett ki, mint a Mayfair negyed egyik tipikus, botrányosan drága sorháza. Minden fényes fekete bejárati ajtó mellett két jón oszlop őrködött, és oroszlánfej alakú bronzkopogtató díszlett rajtuk. Belépni azonban csak azon az ajtón lehetett, amely előtt egy magas, öltönyös férfi állt. Odabent a házak közötti összes falat lebontották, és a komplexumot London egyik legmenőbb privát éjszakai klubjává alakították át.

Miután Sia megtudta, hol van Sebastian, rájött, hogy segítségre van szüksége. Kizárt, hogy ötven méteren belülre engedjék a célpontjához. A barátnője, Célia viszont már a görög hajótulajdonos Loukis Liordisszal kötött házassága előtt is egy olyan cég tulajdonosa volt, amelynek híre sok ajtót megnyitott előtte. Beleértve ezt is.

– Ahhoz, hogy be tudjalak juttatni, chérie, hitelesnek kell tűnnöd. Persze te mindig szép vagy, de itt gazdagnak is kell látszani.

Barátnője szavai hallatán Sia bátorsága kissé megingott, Celia azonban megnyugtatta, hogy ebben is segít.

Két órával később Sia találkozott egy Penelope nevű hölggyel az előkelő Harrods áruházban, aki ráadott egy estélyi ruhát, majd mutatós frizurát és alkalmi sminket varázsolt neki, a számlát pedig elküldte Céliának.

Most, ahogy végignézett magán, és a kasmírkabát alól kivillant egy pávakék selyemcsík, Siát elöntötte az öröm. Penelope olajkéknek nevezte a színt, de Sia szerint inkább pávakék volt. Ez volt a kedvenc színe – és egyben az apjáé is. Soha nem viselt még ilyen árnyalatú ruhát, de a tükörbe nézve elakadt a szava, annyira jól illett világos bőréhez. Mellesleg aranyszínűvé varázsolta vörösesszőke sörényét.

– Az bűn lenne! – tiltakozott a stylist, amikor Sia azt kérte, tűzze kontyba a haját. A lány erre szabad kezet adott neki. Végül úgy vonult ki a szalonból, hogy a haja lágy hullámokban hullott a vállára. Ettől valahogy sokkal lágyabbnak tűntek a vonásai is.

A Victoriana magánklub fekete ajtajához közeledve arra számított, hogy Célia erőfeszítései ellenére is el fogja küldeni az őr. Ám a férfi ehelyett udvariasan köszöntötte, majd kitárta előtte az ajtót.

Egy fiatal, tweednadrágba és hozzáillő mellénybe öltözött nő üdvözölte odabent, majd elvette tőle a kasmírkabátot, és egy olyan szobába vezette, amely leginkább egy nappalira hasonlított volna, ha nem lett volna tízszer akkora. Az egyik oldalán hosszú márványpult húzódott. Mögötte pultosok álltak, szintén tweedruhában. A vendégek egymással beszélgettek. A fiatal nő, aki bekísérte, felsorolta a többi helyiséget: könyvtár, biliárdszoba, reggelizőterem, télikert…

Nem sokkal később Sia egy díszesen faragott mahagóni bárszéken találta magát. A csapos várakozóan pillantott rá.

– Mit parancsol?

Sebastian Rohan de Luent, gondolta a lány. De gyorsan!

A férfi a hosszas hallgatást határozatlanságként értelmezte, és kedvesen megkérdezte:

– Milyen ízeket szeret?

– Például a gyömbért. És a rumot… – Sia ritkán ivott alkoholt, de úgy érezte, most nem árthat egy kis bátorság. Csak egy koktélt tervezett, mert tiszta fejre volt szüksége.

Miközben a csapos kikeverte az italát, a lány körülnézett. Észrevett egy híres színésznőt, aki egy férfi modellel beszélgetett. A fiatalember friss reklámfotója éppen a Piccadilly Circus reklámfelületeit díszítette. Egy politikus a sarokban próbált az illendőnél sokkal közelebb kerülni egy hölgyhöz, egy híradós pedig heves vitát folytatott egy külföldi méltósággal…

De rögtön megfeledkezett ezekről az emberekről, amikor megpillantott egy magas, sötét ruhás férfit, aki kissé előrehajolva hallgatta gyönyörű beszélgetőpartnerét.

Sia megtalálta a spanyol herceget. Mégis úgy érezte, mintha nem a férfi, hanem ő maga került volna csapdába.

Nem tudta elszakítani a tekintetét a hercegről. Az arcán és határozott állán felfedezte a kiserkenő borosta árnyékát. Mélybarna volt ez az árnyék, akárcsak sűrű, hullámos haja. Bár a sarokban halványabb volt a fény, mint a bárban, az is jól látszott, hogy a bőre mézszínű. Méretre szabott, nyilvánvalóan drága öltönye szépen kiemelte széles vállát, lapos hasát, keskeny csípőjét. Sia hosszú idő óta először sajnálta, hogy nincs nála vázlatfüzet. Le akarta rajzolni ezt a férfit, papírra akarta vetni a vonásait, megörökíteni a kisugárzását.

Hirtelen ledermedt. Valószínűleg rajta kívül senki sem vette észre a változást a herceg testtartásában, de a lány olyan figyelmesen nézte a férfit, hogy az óvatos mozdulat olyan volt számára, mint egy harsány vészcsengő.

Sebastian Rohan de Luen lassan felemelte a fejét, és egyenesen Sia szemébe nézett. A lány szíve kihagyott egy ütemet. Akaratlanul is visszatartotta a lélegzetét. Szitkozódni támadt kedve, amikor meglátta a férfi ajka körül ugyanazt a finom mosolyt, amit a biztonsági kamera felvételéről már jól ismert.

Lehet a legvonzóbb férfi, akit Sia valaha látott. Lehetnek luxusszállodái szerte a világon. Lehet dúsgazdag és befolyásos arisztokrata. De ha ő az az ember, aki tönkretette a karrierjét és a jövőjét, akkor fizetnie kell!

Sia nem hagyhatta, hogy ezt megússza.

2. FEJEZET

Első kérdező: És azt mondja, hogy ő szólította meg?

Miss Keating: Olyan nehéz ezt elhinni?

Második kérdező: Válaszolna a kérdésre, kérem?

Miss Keating: Igen. Ő szólított meg engem.

Sebastian Rohan de Luen felemelte a whiskyspoharát, könnyedén hozzákoccintotta a társa pezsgőspoharához, és élvezte az eufóriát, amely elöntötte.

– Igyunk arra, ami hidegen tálalva a legjobb! – mondta, és ivott egy kortyot. – A bosszúra. Nélküled nem tudtam volna megcsinálni. Köszönöm.

Belenézett a sötét, szemceruzával körberajzolt szempárba, amely valószínűleg minden férfit megigézett volna rajta kívül. De Sebastian már túl régóta ismerte Aliah-t. Egy cél érdekében működtek együtt a kezdetektől fogva, másféle kapcsolatra nem kerülhetett sor köztük. Nem volt köztük soha semmi. És nem is lesz.

– Nélküled nem lennék itt, úgyhogy én is köszönöm – válaszolta könnyedén a lány.

– Megkérdezhetem, mit tervezel kezdeni a frissen szerzett szabadságoddal?

– Van egy dolog, amit el kell intéznem.

– Milyen titokzatos vagy! – jegyezte meg a férfi, de nem csodálkozott rajta. Aliah-val befejezték a közös munkát. Eljött a búcsú ideje.

– És te? Visszamész Sienába? Vagy meglátogatod Mariát, amíg Londonban vagy?

Sebastian felsóhajtott, ahogy a húgára gondolt. Maria a legjobb barátja eljegyzési partiját arra használta, hogy megszökjön egy svájci milliárdossal.

– Maria férjhez ment, és a Luzerni-tó partján él a férjével – válaszolta anélkül, hogy felfedte volna a sógora, Matthieu Montcour iránt érzett bizalmatlanságát.

– Ó, micsoda szerencse!

– Valóban?

– Egyesek szemében garantáltan az. Jól van?

– Azt hiszem, igen. Nyolc hónapos terhes.

– Csodálatos! – mondta Aliah, és a hangjában leplezetlen vágyakozás csengett. – Akkor hamarosan nagybácsi leszel.

– Így van. Ezért kellett ennek most megtörténnie, mielőtt Maria gyermeke megszületik. Új kezdetet akartam. Hogy vége legyen a múltnak.

– Erre igyunk! – Aliah az ajkához emelte a poharát.

Miközben a whisky lecsorgott a torkán, Sebastian azon tűnődött, vajon végre megtalálja-e a belső békéjét most, hogy minden úgy van, ahogyan lennie kell. Tíz éve hajszolta ezt a békét, és senki, még a legkészségesebb szerető sem enyhítette a vágyakozását.

Közben az apja és a mostohaanyja Riminiben tették pokollá egymás életét. Maria Matthieu Montcour felesége lett. Sebastian most először érezte úgy, hogy nincsenek kötelezettségei. A világ a lábai előtt hevert. A vállalkozása virágzott. Néhány nap múlva új szállodát nyit a Karib-tengeren.

– Máshol jár az eszed – hozta vissza Aliah a jelenbe.

– Egyáltalán nem. – Seb kényszeredetten elmosolyodott. – Ha bármikor szükséged van valamire, csak szólj. Komolyan mondom. – Előrehajolt, hogy a lány arcon csókolhassa. Ártatlan csók volt, a következő pillanatban mégis elöntötte az adrenalin, és bizseregni kezdett minden porcikája. Nem értette a dolgot, ám ekkor Aliah válla fölött átpillantva meglátott egy nőt a bárpultnál. Egy nőt, aki rászegezte átható tekintetét.

– Seb?

Alig hallotta Aliah-t, akkora hatással volt rá a kék szemű ismeretlen látványa. Úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna.

A lány sűrű, szőkésvörös haja lágy hullámokban omlott keskeny vállára és hátára, le egészen a könyökéig. A fenséges árnyalatú, pávakék selyemruha ugyan nyaktól bokáig takarta, Sebastian szája mégis egy szempillantás alatt kiszáradt, mert annyira testhezálló volt, hogy nem sok teret hagyott a képzeletnek. Az elmúlt években sok hiányosan öltözött nővel találkozott. Ez a lány visszafogottan, sőt kifejezetten illedelmesen öltözött fel, mégis úgy kizökkentette, mint korábban senki. Ismét a nő arcára emelte a tekintetét, és csak nézte kifejező szemét, csókra termett száját. Volt benne valami, ami… És Seb hirtelen megértette, hogy nagy bajban van.

Mégsem esett igazán kétségbe. Mert tudta, hogy ez jó móka lesz.

Sia alig vette észre, hogy a csapos kitette a koktélját a pultra. Figyelte, ahogy a duque folytatja a beszélgetést az ismeretlen szépséggel. Végül elszakította róla a tekintetét, az italához fordult, és rémülten pislogott. Mi lesz ebből!?

Az arca árulkodóan vörös lett. Utálta a pírt, és utálta magát, mert abban a másodpercben, amikor a férfi rámosolygott, mindent elfelejtett. A munkája elvesztését, az ellopott festményt és azt a tényt, hogy Sebastian Rohan de Luen volt az ötletgazda. Abban a rövid pillanatban olyan erős vonzalom kerítette hatalmába, hogy Sia majdnem elfelejtette a saját nevét. Soha többé nem követem el ezt a hibát, fogadkozott magában.

Felemelte a poharát, és belekortyolt. Az édes koktél feledtette vele az iménti riadalmat. Nem számított rá, hogy Sebastian társaságban lesz. Méghozzá lenyűgöző társaságban.

Gyors pillantást vetett a sarokba, ahol a pár beszélgetett. Igen, a nő gyönyörű volt, a férfi testtartása pedig egyértelműen védelmező. Sián úrrá lett a zöld szemű szörny, a féltékenység.

A nő egyébként halványan ismerősnek tűnt számára. Nos, aligha meglepő, hogy egy olyan férfi, akit modern Casanovaként emlegetnek, egy társasági hölggyel az oldalán mutatkozik.

Gondolatban újra átfutotta a tervét, és arra a következtetésre jutott, hogy az lyukacsosabb, mint egy szita. Mit is gondolt? Hogy játszadozhat a férfival? Hogy akár el is csábíthatja?

Ismét elpirult. Az egész olyan kínosan érintette, hogy könnyek szöktek a szemébe. Egy pillanatra minden elmosódott körülötte, ezért nem vette észre azonnal, hogy Duque de Gaeten átvágott a termen, és már mellette állt.

– Szégyen, gyalázat – mondta érzéki hangon, mire Sia megborzongott.

– Micsoda? – kérdezte könnyedén, ügyesen leplezve, hogy a szíve a torkában dobog.

– Hogy egy ilyen gyönyörű nő, mint maga, egyedül ül itt.

– Szerintem inkább az a szégyen, hogy csak ennyi telt magától. Az ember lánya többet várna Európa egyik leghíresebb playboyától.

– Ejha, komoly hátrányban vagyok önnel szemben. Hiszen nyilvánvalóan ismer. Vagy legalábbis hallotta már híremet.

– Szólítson Henrinek. – A név olyan könnyedén szökött ki a lány száján, mintha nem telt volna el több mint húsz év azóta, hogy utoljára így hívták.

– Henri…

Libabőrös lett, mert a duque olyan vidáman visszhangozta a nevet, mintha csak ízlelgetné.

– Egyáltalán nem úgy néz ki, mint egy Henri – folytatta.

Az apja becézte így Siát még kiskorában, a második keresztneve után.

– Ne mondja! Miért, maga szerint hogy nézek ki?

Mint a végzetem.

Sebastian elhessegette a gondolatot, miközben tekintete lassan végigvándorolt a lányon, csillogó, vörös-arany hajától egészen a flitterekkel kirakott kék cipője orráig, és vissza.

A haja egyszerűen csodálatos volt. Hosszú hullámokban omlott a hátára. És alig viselt sminket. A szépségét az anyatermészetnek, és nem a sminkmestereknek köszönhette. Ruhája csillogott a félhomályban. A selyem alatt formás lábak rajzolódtak ki. Hosszú, karcsú lábak. Sebastian jóval több volt száznyolcvan centinél, de gyanította, hogy a lány közel egyforma magas lehet vele.

A ruha nagyszerűen hangsúlyozta a szépséges idegen karcsú nyakát, formás karját.

Valami arcátlanságot akart mondani, ahogy szokta. De aztán észrevett valamit a lány tekintetében.

Bár mindig azt állította, hogy nincs lelkiismerete, valójában nagyon is volt. És feltűnt neki, mennyire hasonlít a szép ismeretlen tekintete a húgáéra – pedig Seb egyáltalán nem testvéri érzéseket táplált ez iránt a nő iránt! Henri kihívó modora mögött azonban sebezhetőség rejlett, és Sebastian úgy érezte, többet érdemel annál, mint amit eredetileg nyújtani akart neki.

– Mint Biondina – felelte végül.

A lány ugyanolyan sápadt volt, ugyanolyan volt a haja, sőt még a szeme is hasonlított a híres festmény modelljéhez.

– Frederic Leighton festménye – tette hozzá magyarázóan Sebastian.

– Tudom, ki festette a Biondinát.

A lány hangja olyan sértettnek és bosszúsnak tűnt, hogy a férfi önkéntelenül is elmosolyodott.

– Ezek szerint műkincsekkel foglalkozik? – érdeklődött, mintha nem tudná.

A lányból hiányzott minden színészi tehetség. Láthatóan csak most jutott eszébe, hogy jelenleg nem Sia Keatingként van itt, tehát elárulta magát.

Sebastian hangja elég furcsán csengett. Sia élt a gyanúperrel, hogy csak játszik vele. Vagy talán nem is vele, hanem inkább ellene? A festménytolvaj bizonyára végzett némi kutatást a Bonnaire’snél, mielőtt elkövette volna a bűncselekményt. Ha ez nem csak most jutott volna eszébe, nyíltan megmondhatta volna, ki ő. De miután Henrinek nevezte magát, ismét rögtönöznie kellett. Fel akarta venni a küzdelmet Sebastiannal. Le akarta győzni őt.

– A Bonnaire’snek dolgozom – válaszolta, és kíváncsian a férfira meredt, hogyan fogadja az információt.

– Az nem egy aukciósház? Mint a Christie’s?

– De igen, pont olyan. Csak jobb – vetette oda fensőbbségesen Sia.

– Nem volt ott nemrég valami botrány? – A férfi csettintett az ujjával, mintha próbálna visszaemlékezni. – Ó, igen, már rémlik! Megrongálódott egy festmény valami árverésen, igaz? És mintha nem is eredeti lett volna a kép – folytatta ártatlan képpel. – Vagy tévednék? Keverem valamivel, és nem is ez a megrongálódott festmény volt hamisítvány? – Tanácstalan mosoly jelent meg az ajkán, ami olyan hatással volt Siára, mint vörös posztó a bikára.

Szerencsére sikerült a néma dühöt elszántsággá változtatnia.

– Nem, remekül emlékszik – felelte könnyedén. – Bár… elárulhatok egy titkot?

– Természetesen. – A férfi közelebb hajolt.

– Az történt, hogy az aukciósházba az eredeti képet küldték el – suttogta Sia. – De aztán ellopták, és kicserélték egy hamisítványra.

– Ó, micsoda botrány! De nem tudom elképzelni, hogy egy olyan komoly cég, mint a Bonnaire’s, bevallana ilyesmit.

Sia mosoly mögé rejtette összeszorított fogát. Sebastiannak sajnos igaza van. Végül is emiatt jött most ide, hogy őrült macska-egér játékot játsszon egy hírhedt és dúsgazdag aranyifjúval. Sia talán felállt volna most, és távozik, Henri azonban makacsabb volt ennél. Henri, aki a falakra rajzolt, és addig nevetett az apjával, míg a végén már könnyek potyogtak a szeméből. Henri, aki az anyja selyemköntösében és magas sarkújában páváskodott otthon, Peckhamben, és hatévesen élénkpiros rúzzsal kente ki magát.

Lássuk, mit tud a felnőtt Henri!

– Meglep, hogy egy szállodás ilyen sokat tud a nemzetközi művészeti életről. – Vissza kellett fognia magát, hogy fel ne nevessen, Sebastian ugyanis láthatóan mérhetetlenül felháborodott a „szállodás” szó hallatán. Milyen könnyű felpiszkálni egy ilyen beképzelt fickó önérzetét!

– Azért én több vagyok, mint egy szállodás a sok közül – jelentette ki öntudatosan. – A hoteljeim minden elképzelhető kényelemmel felszereltek, több éttermem Michelin-csillagot kapott, és a hírességek sorban állnak, hogy a tetőtéri lakosztályaimban szállhassanak meg. Európa minden nagyobb városában áll legalább egy szállodám, minden kontinensen jelen vagyunk, két hotelem pedig olyan exkluzív, hogy még a média sem tud róluk.

– És Leighton, a festő hogy illik bele ebbe a képbe? – kérdezte kissé unottan Sia.

A férfi most először keltett olyan benyomást, mintha zavarba jött volna.

– Családi örökség – válaszolta végül.

– Volt egy Leighton a családja tulajdonában?

– Igazából több is – erősítette meg a férfi, és megvonta a vállát, mintha ebben nem lenne semmi különös. – Rengeteg képünk volt. Apám imádta az olasz reneszánszt. Még Giottótól, Fra Angelicótól és Filippo Lippitől is volt egy-egy képe. Anyám inkább a huszadik századi művészeket kedvelte. Rothkót, Kleet, Francis Bacont.

– És Etienne Durránteztől nem volt kép a családi gyűjteményben? – csapott le Sia.

– De igen, ha jól emlékszem, tőle is volt egy-két festményünk. – A férfi hosszan, őszintén nézett a szemébe, nem kerülte a tekintetét.

A legcsekélyebb jelét sem mutatta bűntudatnak. Lehet, hogy Sia rossz lóra tett? Sebastiannak egyáltalán nem volt szüksége arra a pénzre, amire a festmény eladásával szert tehetett. Másrészt viszont többször is komoly összeget ajánlott érte, de csak ezért a képért, a festő más munkái egyáltalán nem érdekelték. A Szerelmes nő nyilván különleges jelentőséggel bírt számára.

– Foglaltam asztalt – mondta a férfi. – Csatlakozik hozzám?

Sebastian kosárra számított. A lány azonban bólintott, őt pedig bosszantó módon elöntötte a megkönnyebbülés és az öröm. Első látásra felismerte beszélgetőpartnerét, de Sia Keatingről csak annyit tudott, hogy ő volt az, aki hirtelen beugrott egy kollégája helyett, hogy megvizsgálja a Durrántezt Sharjarhere-ben. Nem volt rá semmi oka, hogy kutakodjon utána. Bizonyára ugyanolyan korrupt és erkölcstelen, mint a banda többi tagja. Ha tudta volna, hogy ilyen ravasz, talán másképp járt volna el.

Mert Sia sajnos egyenrangú ellenfélnek bizonyult. Olyannak, akiről jó lett volna kicsivel többet tudnia.

Amióta lakást vett Mayfairben, szívesen járt a Victorianába. Szerette, hogy csak kevesen tudtak a lakásáról és erről a klubról. A húga számára fontos volt, hogy végre szabadnak és függetlennek érezhesse magát. De Sebastian nyolcéves kora óta vigyázott rá, és ezt nem hagyta abba csak azért, mert Maria Londonba költözött, hogy művészetet tanuljon.

Jelzett egy pincérnek, és intett Siának – vagy Henrinek –, hogy menjen előre. Azonnal megbánta az udvariasságát, mert most fény derült az elölről oly illedelmesnek tűnő ruha titkára. Sebastiant elöntötte a forróság, és már nem tudott tisztán gondolkodni.