Borítószöveg

1954 nyara sorsfordító Balatonfüred történetében. Május végén, gyereknapkor az utasokkal zsúfolt Pajtás sétahajó elsüllyed a part közelében. A borzalmas baleset az egész szezonra rányomja a bélyegét annak ellenére, hogy a kommunista vezetés az ÁVH közreműködésével mindent megtesz, hogy ne menjen híre a katasztrófának.

Ugyanezen a nyáron nyílik meg a látogatók előtt Jókai egykori villája, és hosszú évtizedek után újra Anna-bált rendeznek a településen. Az esemény ugyan hangulatát és külsőségeit tekintve eltér az előző báloktól, mégis valódi reménysugár az ötvenes évek közepének sötét diktatúrájában.

Kolláth Cili, a Györöky família kései leszármazottja is részt vesz az Anna-bálon, és személyes sorsában óriási fordulatokat hoz ez a pár hónap. Két férfival is megismerkedik, és hamarosan döntést kell hoznia: melyikükkel tudná inkább elképzelni az életét. Az elkövetkező évek Cili számára és az egész országban is a változás reményével kecsegtetnek...

Első kiadás

© Fábián Janka, 2025

© Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Borítókép © Drunaa / Trevillion Images

ISBN 978-963-604-666-8

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa

A szöveget gondozta Csuhai István

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Énhozzám is benézett a karácson,

Tán csak azért, hogy bús orcát is lásson

És rajta egy pár reszkető könyűt.

Menj el, karácson, menj el sietve,

Hiszen családok ünnepnapja vagy te,

S én magam, egyes-egyedűl vagyok.

Petőfi Sándor: Karácsonkor, 1846.

KARÁCSONYI NAPLÓ

Pest, 1849. november 27-én

Ma leesett az első hó. Már napok óta cudar hideg szél fütyül a kéményben, és zörgeti a fák csupasz ágait odakint, a nyáron oly barátságos, most azonban reménytelenül sivár utcácskánkban, nem messze a Duna-sortól.

Az időjárás is éppoly vigasztalan most, mint ennek ez esztendőnek a második fele, az augusztusi fegyverletételtől egészen mostanáig. A havazás egyfajta megváltást hozhat – legalábbis ami az általános hangulatot és jómagam kedélyállapotát illeti. A szélvihar elcsendesedett, a csikorgó hideg valamit engedett a szorításából, és a fekete csontvázakként meredező fák puha, csillogó fehér takarót kaptak.

Amikor megjelentek az első hópelyhek, át is szaladtam édesanyám szobájába, és az ablakhoz hívtam. Emlékszem, kisleány koromban ez fordítva történt. Az első havazásnál mindig ő lépett be mosolyogva a szobámba, és mintha valami különleges ajándékot szándékozna adni, megfogta a kezemet, és együtt az ablakhoz léptünk.

– Nézd, Hédikém! – ujjongott. – Nézd, kincsem, esik a hó!

Én ekkor nevettem, ugráltam, tapsoltam, hiszen egy gyermeknek a tél csupa móka és kacagás: szánkázás, hóember építése, hógolyózás a pajtásokkal az iskolaudvaron, és a közeledő karácsony elmondhatatlan varázsa a feldíszített fenyőágakkal és az ajándékokkal, az éjféli misére hívó harangszóval. Mindennek a boldogságnak az előjelei voltak az acélszürke felhőkből lassan szállingózó, majd egyre szaporábban kavargó hópelyhek.

Most én vezettem anyámat karon fogva az ablakhoz, félrehúztam a szobát mostanában mindig beárnyékoló sötétítő bársonyfüggönyöket, és az arcomon széles mosollyal az utcára mutattam.

– Nézze, Mama, havazik! Hát nem csodálatos? – Tettem hozzá, némileg megjátszott lelkesedéssel, ugyanis anyám arca mozdulatlan maradt, mintha a fájdalom kővé változtatta volna a vonásait. – Most már minden jobb lesz, meglátja! – suttogtam, mire megvonta a vállát, hátat fordított az ablaknak, és visszament a karosszékéhez, amiben manapság a napjai legnagyobb részét töltötte.

– Ugyan, mitől lenne jobb? – kérdezte, miközben leült, és a szemben lévő falat bámulta. – Jobban szerettem a novembert… akkor mintha a természet is a halottainkat gyászolta volna.

Felsóhajtottam, majd odaléptem hozzá, leguggoltam mellé, és végigsimítottam a karját.

– Nem hozza vissza az eltávozottakat… de az élet megy tovább, Mama. Pár nap múlva december lesz, és hamarosan véget ér ez az év. Az új esztendő mindig új reményekkel és lehetőségekkel indul.

– Ugyan! – Mama csak ennyit válaszolt, olyan halkan, mintha csak saját magának mondta volna.

Ekkor visszajöttem a szobámba, és elővettem ezt a könyvecskét, amit néhány éve kaptam karácsonyra az édesapámtól. Emlékezett rá, hogy süldő leány koromban naplót vezettem, és amikor meglátta ezt a piros bőrkötésű, arany szegélyű kis gyönyörűséget, állítása szerint nem tudta otthagyni Heckenast uram könyvkereskedésében. Én pedig roppant módon megörültem neki, még akkor is, ha már évek óta elhanyagoltam a naplóírást, noha tavaly és idén igazán lett volna mit írni bele! Ám bevallom, eszembe sem jutott, hogy elővegyem a fiókból, ahová nem sokkal azután gondosan eltettem, hogy lefejtettem róla a csomagolópapírt.

Még akkor sem fordult meg ez a fejemben, amikor az öcsém, Dániel bájos kis menyasszonya, Mosonyi Karolina a bizalmába fogadott, és elmondta, hogy ő sokáig naplót vezetett, amelyben a negyvennyolcas esztendő márciusának felejthetetlen, lázas napjait is megörökítette. Meg is ígérte, hogy egy szép napon majd megmutatja, miket írt bele – Dánielről is, akit szintén azokban a napokban ismert meg, és akivel jóformán első látásra egymásba habarodtak.

Karolina, vagyis Rolli, ahogyan a családjában becézik, és ahogyan egy idő után Dániel is emlegette, nagyszerű teremtés. Persze, szép és kedves is, de nem ez a legvonzóbb benne – az öcsémet sem ez nyűgözte le, hiszen annyi szemrevaló lányka van ebben a városban, akár még szebbek is, mint Mosonyi Rolli. Róla azonban már az első percben kiderült, hogy a korához képest igencsak érett gondolkodású, szellemes és mély érzésű. Dániel már egy-két találkozás után lelkendezve írta le őt nekünk, és kijelentette, hogy csalhatatlanul bizonyos benne, hogy Rolliban megtalálta a lelki társát, és hogy minden jel arra mutat, a leány ugyanígy érez iránta.

Az nyilván csak növelte a kisasszony vonzerejét, hogy Dániel kedvelt és tisztelt professzorának, Mosonyi Gáspárnak az egyetlen lánya. Ahogyan azt az öcsém nem is mulasztotta el hangsúlyozni:

– Rolli egy orvos családjában nőtt fel, tehát tisztában van vele, mivel jár együtt ez a hivatás. Ráadásul, amint megtudtam, ezt-azt el is sajátított az édesapjától, tehát minden értelemben ideális élettársam lehet, ha abban a megtiszteltetésben lesz részem, hogy elnyerhetem a kezét.

Elképzelhetik, hogy nyomban mérhetetlenül kíváncsi lettem erre a kivételes teremtésre, ám csak azután találkozhattam vele, hogy Dániel és nem sokkal utána az édesapám is beállt a forradalmi hadseregbe, és mindketten részt vettek a dicsőséges téli és tavaszi hadjáratokban. Édespám először Buda ostromában tüntette ki magát, Dániel pedig a nyugat-magyarországi harctereken vitézkedett… amikor utoljára hallottunk róla. Édesapám sajnos elesett Komáromnál, a holttestét édesanyám a költségeket nem sajnálva hazaszállíttatta, hogy a családi sírboltba temethesse. Dániel nem lehetett ott a temetésen, de ekkor még érkezett tőle egy levél… az utolsó. Július közepén, mindössze két héttel a fegyverletétel előtt eltűnt, és azóta nincs hírünk róla. Írtunk a parancsnokának, Görgei tábornoknak, akitől rövid, de szívhez szóló üzenetet kaptunk – ám segíteni ő sem tudott. Azzal biztatott minket, hogy ameddig a halálhírét nem vesszük, ne adjuk fel a reményt. Vélhetően fogságba esett, és előbb-utóbb bizonyosan hallunk majd felőle.

Ennek már csaknem fél éve, és Dánielről azóta sem tudunk semmit. Mintha a föld nyelte volna el! A bajtársairól mind kiderült, hogy az életüket vesztették a hazánk szabadságáért vívott küzdelemben, vagy fogságba estek, és már el is ítélték őket, vagy még láncra verve várják a sorsukat. Ezek a szörnyű hírek összetörték a hozzátartozóik szívét, de higgyék el: a bizonyosság, legyen az bármilyen borzalmas, még mindig jobb, mint kétségek és bizonytalanság közepette hányódni – már hosszú hónapok óta. Szegény édesanyám is ebbe rokkant bele, és amióta beköszöntöttek a szürke őszi napok, szinte ki sem mozdul a házból, alig eszik, alszik, és a búskomorságból semmi sem tudja kizökkenteni.

Rollival tehát Dániel eltűnése után ismerkedtem meg – ő keresett fel minket, miután hozzánk hasonlóan hosszú ideje ő sem kapott levelet az öcsémtől. Édesanyám meglehetősen kedvesen fogadta, de még előtte sem tudta palástolni a bánatát, és a társalgásuk közben folyton zokogásban tört ki. Így hát szegény leány inkább velem beszélgetett. Megmutatta Dániel néhány levelét, és ő is elmondta, hogyan találkoztak, miként sodorta őket egymás mellé a forradalom örvénye.

Az első találkozást követő napokban pedig a színházban is összefutottunk – egyikünk számára sem volt ez meglepő, hiszen jól tudtuk, hogy mindketten rajongunk a színdarabokért. Habár én főleg a daljátékokat szeretem, Rolli pedig inkább a prózai darabokat (akárcsak az öcsém, különben…), de megegyeztünk abban, hogy szinte mindegy, az a fő, hogy mehessünk Thália templomába, és arra a néhány órára egy másik világba röpülhessünk, megfeledkezve jelen nyomorúságunkról.

Talán ez is az oka, hogy mostanság a színház egyre nagyobb népszerűségnek örvend városunkban. A mi Nemzetink főleg, de a német teátrum is, amelynek – miután az utóbbi három évben kétszer is leégett – nemrégiben új helyszínt kellett találni. Ideiglenesen az ostromban félig lerombolt Redoute{1} épületébe költözött, és állítólag farsangkor a táncmulatságokat is ott fogják rendezni.

Visszaolvasva mindazt, amit eddig írtam, látom, hogy össze-vissza csapongok… Talán megbocsátják nekem, hiszen most egyszeriben annyi mondanivalóm lett! Rollinak ebben is igaza volt: a napló akár olyan is lehet számunkra, mint egy jó barátnő, aki meghallgat, és bár tanácsot adni nem tud, a titkainkat sem árulja el senkinek. Főleg, ha kicsi, míves lakatka is tartozik hozzá, mint az én könyvecskémhez.

Odakint lassan besötétedik, és a hó immár olyan sűrűn zuhog, hogy az ablakom előtt álló fákat sem látom tőle. Ha egész éjjel nem fog elállni, holnap a városban nehéz lesz bárkinek is kimozdulnia otthonról.

Pest, november 28-án

Igazam lett a hirtelen jött havazással kapcsolatban: a hírek szerint még a postajáratok is elakadtak, és csak sok napos késéssel kaphatjuk meg a leveleinket. Itt, Pesten nem ennyire rossz a helyzet, hiszen már kora hajnalban eltakarították a hó nagyját a házak elől. Ugyan azóta minden csúszik… A szomszédunk, Kozmáné, aki ma délelőtt átjött Mamához beszélgetni egy kicsit, elújságolta, hogy a Lánchídon is sorra esnek el az átkelő gyalogosok.

– Drága, ezüstkrajcáros elesés az – nevetgélt, miközben a teáját kortyolgatta. – Kőporral kellene leszórni a hidat, ahogyan az utakat is – tette hozzá, immár komoly ábrázattal. – Tudják-e, hogy Bécsben előírták ezt minden háztulajdonosnak, ahogyan azt is, hogy tisztán tartsa a háza előtti utcarészt? No, én mondom maguknak, ez nálunk bizonyosan nem működne! Már csak azért sem csinálná senki, mivel kötelező.

A fejét csóválta, miközben halkan ciccegett. Mama egyetértőn bólogatott, habár attól tartok, nem is igazán figyelt oda a szomszédasszony fecsegésére. Én pedig semmit sem szóltam… nem volt kedvem vitatkozni a felvágott nyelvű asszonysággal, noha közbevethettem volna, hogy azért minden kötelezettség nélkül is a legtöbb ház elől derekasan ellapátolták a havat, már csak azért is, hogy az ott lakók ki tudjanak lépni az utcára.

De ha már a Lánchíd szóba került… nos, nem is olyan régen adták át végleg a forgalomnak – már előzőleg is át lehetett rajta menni olykor, és a harcok alatt többször is találatot kapott, sőt volt, hogy attól kellett tartani, helyrehozhatatlan károkat szenved. Az ünnepélyes eseményre november huszadikán került sor, és sajnos szomorúbb és csendesebb volt, mint amit az építkezés közben vártunk volna. Először is a gyönyörű kőhíd megálmodója, az építkezés lelke és megvalósítója, Széchenyi István gróf nem vett részt rajta… De a nép, a tömeg sem ujjongott vagy éljenzett: szinte teljes csöndben, rezignáltan néztük végig, ahogyan a novemberi szélben és ködben a fehér kesztyűs hóhér, Julius von Haynau főparancsnok és Karl von Geringer báró, a polgári teljhatalmú biztos együtt, erős katonai kísérettel elsőként átkeltek a fekete-sárgával fellobogózott,  kecses építményen, amely más időkben nemzetünk büszkesége lett volna!

– Bár szakadt volna le alatta! – motyogta Mama, mikor hazatérvén elmeséltem neki a történteket. – Veszett volna a jeges vízbe ő is, és az a másik gazember, a kíséretükkel együtt!

Vele sem vitatkoztam, hiszen tudtam, hogy csak a szíve keserűségét öntötte ki, de nem értettem vele egyet. Hiszen én is gyűlölöm Haynaut – ki ne utálná őt az októberi kivégzések és az azóta is tartó pörök, halálos ítéletek, kegyelemből osztott súlyos várfogságok után? Nemzetünk színe-virága veszett oda a harcokban és a megtorlásban. Nem is beszélve azokról, akik kénytelenek voltak elhagyni szép hazánkat, és most a száműzöttek keserű kenyerét eszik.

De hogy a várva várt és végre elkészült első kőhíd is velük pusztuljon? Túl nagy veszteség lenne! Haynau és a társai már régen nem lesznek, amikor a magyarok még mindig használni fogják a csodálatos Lánchidat, és amikor átkelnek rajta, bizonyára nem a véreskezű parancsnok fog eszükbe jutni róla.

Az első napon éjfélig ingyen lehetett átmenni az egyik partról a másikra, de azóta bizony mélyen a zsebébe kell nyúlnia az embernek, ha használni szeretné. Gyalogosnak egy ezüst krajcár egy alkalom, de ha valamely terhet cipel a hátán, azért dupla árat kell fizetnie! A vámszedők – ahogyan észrevettem – ugyanazok, akik annak idején a hajóhídnál is szolgáltak. A révészek, akik csónakjaikkal évszázadok óta még a hajóhíd mellett is kiszolgálták a két város lakosait, most aggódnak, hogy akármilyen sokba kerül is a hídhasználat, el fogják veszíteni a munkájukat. A gőzhajók pedig, amelyek hangosan kürtölve haladtak át az újonnan felavatott híd alatt, kénytelenek voltak behúzni a kéményeiket, hogy elférjenek – ez páratlan látvány volt, és a barátainkkal, akikkel együtt vettem részt az ünnepségen, meg is tapsoltuk őket.

Végül egészen jól szórakoztam, és amikor hazaértem, még némi lelkifurdalást is éreztem, anyám olyan szemrehányó pillantásokat vetett rám egész este. De csak nem várná el, hogy hozzá hasonlóan én is naphosszat itthon gubbasszak, és gyászoljam az elveszített szeretteinket? Hiszen én még fiatal vagyok, bár a huszonhárom évemmel lassan vénkisasszonynak számítok az ismeretségi körünkben. De tudom, hogy megboldogult édesapám bizonyosan nem várná el, hogy élve eltemessem magamat. Ahogy Dániel öcsém sem, akár életben van még, akár – Isten őrizzen ettől! – nincs.

Pest, november 30-án

Tegnap este színházba mentünk – az áspiskígyó Kozmáné szerzett egy jegyet számomra, aminek roppant megörültem, és édesanyám sem ellenezte, hogy elmenjek a szomszéd házaspárral. A Macbethet adták, Verdi dalművét, amit természetesen Shakespeare ismert történetét felhasználva alkotott. A főszerepben Lászlónét láthattuk, aki eleddig inkább vígjátékokban jeleskedett, de most bebizonyította, hogy a drámai szerepeket is nagy átéléssel tudja alakítani. A hangja pedig – mint megállapítottuk – sokat fejlődött az utóbbi időben. Még nem egy Schodelné, de az idő azt is elhozhatja.

De az egész estében az volt a legjobb, hogy Rollival és a családjával is összetalálkoztunk. Számítottam is erre, hiszen tudtam, hogy egy ilyen nagyszerű és ritkán látott darabot ők sem hagynának ki. Rolli édesapja, Mosonyi Gáspár úr kezet csókolt nekem, és mint máskor is, mélyen a szemembe nézve köszöntött, olyan arckifejezéssel, amitől fülig pirultam. Mások különlegesnek és szépnek tartanak, bár tudom magamról, hogy nem vagyok egy klasszikus szépség. Ugyanolyan kék szemem és fekete hajam van, mint Dánielnek – ezt édesapánktól örököltünk. Ám míg az öcsém rendkívül jóképű és vonzó ifjúnak számít, az én vonásaim talán túl markánsnak tűnhetnek egy fiatal lánynál.

Mosonyi úr arcán azonban minden egyes találkozásunkkor leplezetlen csodálat tükröződik, amellyel óhatatlanul zavarba hoz – különösen, amikor a neje és a két gyermeke társaságában találkozom vele.

Szerencsére azonban Mosonyiné asszony, aki finom női ösztönnel bizonyosan érez valamit a férje titkos rajongásából, az üdvözlés után haladéktalanul belekarolt az urába, és odakalauzolta egy másik ismerős házaspárhoz. Bevallom, fellélegeztem, és annak is örültem, hogy magunkra maradtunk Rollival. Vele mindig remekül és felszabadultan érzem magamat, bár egyúttal a szívem is sajog, ha arra gondolok, milyen nagyszerű lenne, ha Dániel feleségeként végleg a családunk része lehetne ez a kedves leány.

Az előadás szünetében szokás szerint alaposan kitárgyaltuk a darabot, a zenét és a színjátszók aznap esti teljesítményét. Ezúttal nem volt telt ház, sőt a földszinten egész sorok maradtak üresen, noha az előadás roppant színvonalas volt.

– Hiába, Macbeth története és Verdi csodás zenéje sohasem lesz olyan népszerű, mint mondjuk az Egy nő, kinek két férje van, amit a minap láttunk édesanyámmal – sóhajtott Rolli, az anyja felé pillantva. – Arra Papa nem is kísért el minket… ő nem olyan lelkes színházlátogató, mint Mama és én, soha nem is volt az. Csupán a maihoz hasonló, komolyabb darabokra hajlandó eljönni. De nem is csodálom… Viszont – elmosolyodott, és közelebb hajolt, mintha valami titkot szeretne velem megosztani – én a könnyedebb, szórakoztatóbb előadásokat is igen kedvelem. Segít egy kicsit kiszakadni a szürke hétköznapokból. A Zampa című daljátékra vártunk volna téged is…

– Ezzel én is ugyanígy vagyok – biztosítottam Rollit. – Sajnálom is, hogy nem lehettem itt… nehéz volt jegyet szerezni rá, és hát édesanyámat sem hagyhatom magára olyan gyakran. De mondd, Rolli kedves, milyen volt az az este? Volt olyan jó, mint a mai?

– Hogyne! – lelkendezett. – Az énekesek ugyanúgy kitettek magukért, és a díszlet egészen szenzációs volt, ahogyan azt később a lapokban is megírták. A működő, füstölgő, tűzokádó vulkán igazán páratlan látvány volt. Ámbár sokan megrettentek tőle, és többen kritizálták is, mert a német színház egy ízben állítólag pontosan ezalatt gyulladt ki.

– Hát, nehezen hiszem, hogy itt most bármi is lángra tudna kapni ebben a cudar hidegben. – Tüntetőleg megdörzsöltem a karomat. – Állítólag mától itt is fűtenek, de én bizony ezt nem érzem. Ha lenne egy vulkán a színpadon, legalább annak a látványa felmelegítene egy kissé.

A szünet végén aztán elbúcsúztunk egymástól, és már csak a páholyban jutott eszembe, hogy nem is újságoltam el kis barátnőmnek, hogy én is belekezdtem a naplóírásba. Holott azt sem tudom, ő vajon folytatta-e végül… Azt elárulta, hogy egy időre felhagyott vele, mivel minden érzését és a vele történteket inkább a Dánielnek szóló levelekben írta le. Ám azok a levelek már jó ideje elakadtak, így hát lehetséges, hogy visszatért a régi kedves elfoglaltságához.

De biztosan lesz még alkalom, hogy ezt is megbeszéljük!

Ekkor a figyelmemet elterelte a szemközti páholyban ülő három délceg férfiú látványa, akik már ez első felvonás alatt szemet szúrtak nekem. Az ismerősünk, Kozma úr szerint orosz tisztek, akik valamiképpen itt ragadtak az augusztusi fegyverletétel után, és annyira jól érzik magukat az országunkban, hogy nem is szándékoznak hazatérni. Különösen a színházat szeretik látogatni, és habár nem sokat értenek a magyar nyelvű előadásokból, mindig hosszasan megtapsolják őket, és friss virágcsokrokkal kényeztetik a legszebb, legnépszerűbb színésznőket.

Különösen az egyik, egy magas szőke fiatalember ragadta meg a figyelmemet, aki észre is vette, hogy őt nézem. Zavartan elkaptam a tekintetem, és az arcomat gyorsan a legyezőm mögé rejtettem.

Azt azért még láttam, hogy üdvözlésképpen meghajtotta a fejét – vélhetőleg irányomba, bár ebben persze nem lehetek biztos.

{1} A mai Vigadó helyén álló épület.