Tan-szabadság

Miként árt a politika a gyermekeinknek,
és mit tehetünk ez ellen?

Bonnie Kerrigan Snyder

Budapest, 2024

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:
Bonnie Kerrigan Snyder: UNDOCTRINATE: How Politicized Classrooms Harm Kids and Ruin Our Schools — and What We Can Do About It
© 2021 by Bonnie Kerrigan Snyder
All Rights Reserved.
This edition is published by arrangement with Post Hill Press.

Magyar kiadás:
Bonnie Kerrigan Snyder: TAN-SZABADSAG. Miként árt a politika a gyermekeinknek, és mit tehetünk ez ellen?
© MCC Press Kft., Budapest, 2024
© Vraukó Tamás, 2024

Fordította: Vraukó Tamás

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-963-644-044-2 print)
ISBN 978-963-644-062-6 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős vezető: Novák Tamás
Szerkesztette: Szendi Nóra
Korrektúra: Luca Anna
Borítóterv: Lichtenstein Csilla

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: Hári Péter/ElektroPress

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Előszó a magyar kiadáshoz

Előszó

Köszönetnyilvánítás

I. rész
Mi a baj az iskoláinkkal?

1. Gondolati reform az oktatásban

2. Milyenek voltak az iskoláink?

3. A dolgok megváltoztak

4. Milyenek az iskolák manapság

5. Hallgatásba burkolózva

6. Számtan, olvasás, írás? Mind a múlté

7. Kollektív hit

8. Ideológiailag elfogult tananyag az iskolán kívülről

9. Diverzitástanácsadók az iskolában

10. A „társadalmi igazságosság” igazságtalansága a tanteremben

II. rész
Hogyan jutottunk idáig?

11. Lefelé tartó spirál a felsőoktatásban

12. Akiknek a hangja hiányzik a tantermekből

13. A szerepek elértéktelenedése

14. Trójai falovak és „kreatív engedetlenség”

III. rész
Miért rossz ez?

15. Miért rossz ez – filozófiai szempontból

16. Miért rossz ez – pedagógiai szempontból

17. Miért rossz ez – etikai szempontból

18. Miért rossz ez – érzelmileg

19. Miért rossz ez – a demokrácia szempontjából

20. Miért rossz ez – a fejlődés szempontjából

21. Miért rossz ez – jogi szempontból

IV. rész
Mit tehetünk, hogy a dolgok jobbra forduljanak?

22. Tanácsok szülőknek

23. Tanácsok tanároknak és iskolai vezetőknek

24. Hogyan előzzük meg az iskolai indoktrinációt

25. Hogyan harcoljunk az iskolai indoktrinációval, amikor felüti a fejét

26. Konklúzió

Függelék

Az indoktrináció 5 intő jele a közoktatásban

10 elv, amelyek segíthetnek szembeszállni a közoktatásban zajló gondolati reformmal

Átláthatósági protokoll szülőknek

Iskolai indoktrinációs felmérés

Felhasznált irodalom

Egyéb ajánlott források

Azoknak a szülőknek, akik kiállnak a gyermekeikért,
és azoknak a diákoknak, akik
képesek a saját fejükkel gondolkodni.

„Az oktatásnak az igazság iránti vágyat kell táplálnia,
nem pedig azt a meggyőződést,
hogy az igazság valamiféle vakhit.”

Bertrand Russell, 1916

Előszó a magyar kiadáshoz

Bonnie Kerrigan Snyder amerikai pedagógus több mint húsz éve dolgozik különböző intézményeknél változatos pozíciókban. Állami és magániskolákban volt tanár, tanácsadó, igazgató és professzor. Bonnie kitüntetéssel végzett a Harvard Egyetemen, a Virginia Techen szerzett tanácsadói mesterdiplomát, a Pennsylvania Egyetemen pedig felsőoktatás-menedzsmentből doktorált. Több oktatási témájú könyv szerzője, többek között a következő könyveket publikálta: The New College Reality (Az egyetemek új valósága), Finding Your Voice: A Free Speech Comic (Találd meg a hangod: képregény a szólásszabadságról) és az Undoctrinate: How Politicized Classrooms Harm Kids and Ruin Our Schools—and What We Can Do about It (Tan-szabadság: Miként árt a politika a gyermekeinknek, és mit tehetünk ez ellen?). Bonnie Snyder több alkalommal volt már az MCC szakmai partnere és vendégelőadója.

E könyvében egy olyan lefelé tartó kulturális spirált elemez, amely – amennyiben folytatódik – a teljesítmény- és tudásalapú társadalom felmorzsolófásával jár majd. A kulturális hanyatlás és az egyeduralomra törő posztmodern ideológiák először az amerikai felsőoktatást hódították meg, majd a tanérképzésen keresztül a közoktatás világába is lehatoltak. Mára száz középiskolai tanárból nyolcvanhét demokrata és csupán tizenhárom republikánus. A demográfiai folyamatok következtében a szerző az ideológiai szélsőségek további erősödésével számol. Az egyre szélsőségesebb tanárokat a jól szervezett szakszervezeti mozgalom védi, így gyakorlatilag érinthetetlenek.

Snyder hangsúlyozza, hogy nem kordivatokról van szó. A közoktatáson eddig is végigsöpörtek divathullámok (az „új matek”, az „új olvasástanítás”, a cselekvésen alapuló tanulás, a minden tanulóra kiterjedő tesztelés, a tantervi reformok), de a kritikai fajelmélet, a genderideológia, az identitás-elméletek nem pedagógiai áramlatok. Sokkal inkább szellemi egyeduralomra törő kísérletekről van szó, amelyek a tantermekben ideológiai indoktrinációként jelennek meg.

Bonnie Snyder azonban legalább annyira harcos, mint elemző. Civil szervezet alapítója, amely a – szokott – jogi ellenállás mellett az iskolatanácsokban (school board) ülő szülők mozgósításában látja a jövőt. A decentralizált amerikai oktatásügyben csak iskolai, illetve tagállami szinten lehet megvívni a szükséges csatákat. Ehhez a könyv indoktrináció-azonosító szempontokat és iskola-tanácsi cselekvési útmutatót is mellékel.

A könyv az amerikai közpolitikai beszédmódot követve olvasmányosan, közérthetően, az életből vett példák tömegével íródott. Reméljük, hogy az oktatás és politika határvidéke iránt érdeklődők, kutatók, diákok és pedagógusok egyaránt élvezettel olvassák majd.

Setényi János

Előszó

John H. McWhorter

2020 ősze óta valami nincs rendjén a New York-i Dalton School néven ismert iskolában. A szülők által névtelenül írt körlevél megvilágítja a helyzetet:

Az idén minden osztályban megszállottan foglalkoznak a rasszizmus és az identitás kérdésével: „a fehér ember kiszorításával” a rajzórán, a fehér felsőbbrendűséggel és szexualitással az egészségtan órán, a természettudományos órákon pedig „rasszista zsaruk” mutatnak be jeleneteket.

A derűs reformpedagógiai szellemben végzett munka helyett a tanulók a bőrszín és a szexualitás túlzott előtérbe helyezésével találkoznak, még mielőtt egyáltalán megértenék, mi a szexualitás. A gyerekek összezavarodnak, vagy unatkoznak, miután órákon keresztül ezekkel a témákkal kell foglalkozniuk az új típusú, meghosszabbított tanórákon.

Melyik fekete bőrű szülő szeretné, hogy a többi gyerek sajnálja a gyermekét, és másképpen nézzen rá, mint fehér társaira? Több tucat, mindenféle bőrszínű és hátterű családdal beszéltünk, akik mindannyian meg vannak döbbenve, és most másfajta iskola után néznek a gyermeküknek.

A felvilágosult emberek többsége puszta anekdotának tartaná ezt a történetet, különösképpen, mivel a Dalton olyan elit körből toborozza a tanulóit, amelynek nem sok gondja van az életben. Ez a különös metamorfózis azonban, melynek során az oktatás megszállottan „antirasszista” kulturális átprogramozássá alakul, ma már éppenhogy az egész országra kiterjedő normává vált.

Nem korlátozódik az elit magánintézményekre: a magán- és állami iskolákat egyaránt megfertőzte az a divathullám, amelyet ugyan a „társadalmi igazságosság” névvel illetnek, de valójában egy új, értelmet nélkülöző, erőszakos vallás, s amely „a fehér ember kiszorítását” tűzi ki célul. Mikor e sorokat írom, 2021 tavaszán, mindennap kapok legalább egy olyan hírt, amelyben megdöbbent szülők vagy tanárok mesélnek arról, hogyan fertőzi meg ez a vírus az egykor iskolaként ismert, de ma már inkább a nyilvános megalázást oktató akadémiákként működő intézményeket.

Az új mozgalmat hivatalosan „antirasszizmusnak” nevezik, de ez eufemizmus, ködös és félrevezető, akárcsak az „emberi erőfor-rások” megnevezés (emberi? milyen értelemben? milyen erőforrások?). Az „antirasszista” megközelítés szerint a fekete bőrű gyerekektől rasszizmus helyes válaszokat várnunk, mert a pontosság „fehér dolog”. Az új mozgalom egyik vezető szószólója, Ibram X. Kendi How to Be an Antiracist (Hogyan legyünk antirasszisták?) című sikerkönyvében nyíltan gúny tárgyává teszi a standardizált iskolai teszteket, és a következőket javasolja: „Mi lenne, ha azzal mérnénk az intelligenciát, hogy mennyire ismeri a saját környezetét az egyén? Mi lenne, ha azzal mérnénk az intelligenciát, mennyire erős az egyén tudásvágya?” Egy matematikatanításról szóló kiadvány szerint rasszizmus a matematikát a szokásos, lineáris, egymásra épülő elemek alapján tanítani, megkívánni a tanulóktól, hogy mutassák meg a munkájukat, vagy emeljék fel a kezüket, mi-előtt megszólalnak.

A tanulásnak ez az „antirasszista” felfogása általánosságban véve bizalmatlan a nyugati oktatási örökséggel szemben, amelyet a „fehér felsőbbrendűség” tartozékának vél. Ennek az újfajta bölcsességnek különösen aggasztó nézetei szerint a gyermekeket rasszok szerint elválasztva kell tanítani, és a fehérek eredendően elnyomók, míg a nem fehérek a fehérek elnyomásának szenvedő alanyai.

Az ideológia hirdetői elzárkóznak az értelmes párbeszéd elől, ami abból is látszik, hogy az egyet nem értésüknek hangot adó tanárokat egyszerűen elbocsátják. Az alábbi, a Riverdale iskola vezetője által írt cikkből származó idézet jól szemlélteti, hogyan szökken szárba ez az egyre magabiztosabb ideológia:

Azok az iskolák, ahol a szülők képtelenek elfogadni a kulturálisan érzékenyebb oktatás irányába való elmozdulást, nyugodtan mondhatják, hogy úgymond eddig és ne tovább, és szilárdan elkötelezhetik magukat egy kifejezetten antirasszista, antikolonialista és kulturálisan elfogadó oktatásfilozófia mellett. a független iskoláknál tapasztalható neoliberális ideológiai hibák nemcsak joggá, hanem egyenesen kötelességgé teszik, hogy így szervezzék meg az oktatási környezetüket.

A két gyermekem fekete-fehér félvér, és kiráz a hideg attól a gondolattól, hogy efféle borzalomnak tegyem ki őket. Amikor ezeket a sorokat írom, hat- és kilencévesek, felső-középosztálybeli életet élnek, változatos etnikai összetételű környéken, és a rasszokkal kapcsolatos kérdésekről még csak ködös fogalmaik vannak. Nem tűrhetem, hogy azt tanulják: a kedves, felvilágosult fehérek a környezetükben rossz emberek, ők, barna lányok pedig a fehér felsőbbrendűség áldozatai.

Saját „antirasszista” hitvallásában Ta-Nehisi Coates leírta azt a vízióját, hogy látja, amint gyermekei gyanútlanul játszanak a fehér iskolatársaikkal, ő pedig azon aggódik, hogy mit sem sejtenek arról, mire képesek a fehérek. Ennek lehetett volna némi értelme, mondjuk, 1969-ig, de Coates a 21. században New Yorkban, az Upper West Side-on vette fel ezt a művi harci pózt. Az új oktatásügyi irányzat visszhangot kelt az olyan emberek lelkében, mint Coates (és megíratja velük a szövegeiket).

Ezek az emberek abban a naiv, ostoba tévhitben élnek, hogy ők az elsők, akik valamiféle kikezdhetetlen igazságba botlottak, olyan igazságba, amely feljogosítja őket az ellenzők eltiprására. Ők képezik azt az arc nélküli fenyegetést, amely az 1984-ből ismerős – csakhogy ezúttal a fenyegetés valós. Az az „antirasszista” elkötelezettség, amely megfojtja az amerikai oktatási rendszert, beleértve a főiskolákat és egyetemeket is, részletesen kidolgozott szövegekbe csomagolva ölt testet. Ha pedig idevesszük azokat a fehéreket is, akik önként adják fel a hatalmukat, akkor ez páratlan fejlemény az emberi társadalomtörténetben. Ezért van az, hogy az ideológia hívei olyan bódultan követik a paradigmájukat. Egy vallás felkent papjainak érzik magukat, akik utat törnek a megváltás felé.

Sajnos azonban ez a vallás logikátlan, dehumanizáló és romboló, feláldoz minden polgári érzést, a fekete és barna emberek sorsa iránti valós aggodalmat azért, hogy hívei színlelt erkölcsi fölényt hirdessenek. Az a vágy vezérli őket, hogy antirasszisták legyenek. Ez pedig oda vezet, hogy saját mozgalmat, modus operandit és rendfenntartói rendszert vezetnek be. Az egész az emberek megfélemlítésén alapul, akik tartanak attól, hogy rasszistának bélyegzik őket, és olyan cselekmények, vélemények és programok elfogadásába kényszerülnek bele, amelyeket normális körülmények között sosem fogadnának el. Ilyesmi például az, hogy a barna bőrű diákokat felmentik a valós munkavégzés vagy akár az elfogadható viselkedés szabályai alól.

A felvilágosodás utáni világnak ezt az összeomlását olyan emberek vezetik, aki közül sokan nyíltan megvetik a felvilágosodást mint túlságosan „fehér” jelenséget. A középkort követő, mostanáig megszokott intellektuális, erkölcsi, művészeti fejlődés visszafordításának vagyunk tanúi, ez pedig kihívásokkal szembesít minket.

A fehér, értelmiségi „antirasszisták” feladták a pozícióikat mint fehér emberek. Nekünk, többieknek, akik egyelőre a csendes többség vagyunk, fel kell emelnünk a szavunkat, és szembenéznünk saját kihívásainkkal.

A modern „antirasszisták” csak azzal tudnak a markukban tartani, hogy nyilvánosan rasszistának neveznek minket. A kihívás a mi számunkra az, hogy megszokjuk ezt a háttérzajt, és rá se hederítsünk. Össze kell szednünk az erőnket, tiltakozni, elutasítani, hátat fordítani, lehurrogni, és ugyanúgy kihasználni a közösségi médiát, ahogyan ők, míg rá nem döbbennek, hogy a megfélelemlítő taktikájuk már nem működik.

Mi vagyunk a jobb jövő előőrsei, nem ők. Felnőtt emberként megtehetnénk, hogy magunkban alkut kötünk, és meghúzzuk magunkat, hiszen a konfrontáció kellemetlen, az élet pedig bonyolult. De ne feledjük, hogy ezek az emberek a gyermekeinket akarják.

John H. McWhorter, a Columbia Egyetem nyelvész-docense; a The Atlantic Magazine vendégszerzője és a Slate Lexicon Valley című nyelvészeti podcastjának házigazdája
New York, 2021. április

Köszönetnyilvánítás

Sok embernek tartozom köszönettel, amiért segített a kézirat elkészítésében. Elsősorban azoknak szülőknek, diákoknak és tanároknak, akik nagylelkűen megosztották velem a történeteiket. Hálával tartozom a FIRE-nek is, az idejükért és a bátorításért, hogy folytassam ezt a projektet. Konkrétabban: szeretnék köszönetet mondani az egyesítő Greg Lukianoffnak, a legyőzhetetlen Robert Shibley-nek, a felbecsülhetetlen értékű Adam Goldsteinnek, a megkérdőjelezhetetlen Ryne Weissnek, a nélkülözhetetlen Sean Stevensnek, az utánozhatatlan Josh Haverlocknak és a meghatározhatatlan, névtelen egyszarvúnak.

Mérhetetlen hálával tartozom a rettenthetetlen Beth Feeley-nek és kimeríthetetlen telefonregiszterének.

Elismerés illeti David Bernsteint is, mert azonnal felismerte ennek a projektnek a fontosságát, és Kate Monahant alapos szerkesztői segítségéért, valamint, mint mindig, Markot, amiért támogat, amikor folyton írok.

A FIRE középiskolai részlegét elérhetik ezen a címen: highschooloutreach@thefire.org.

I. rész

Mi a baj az iskoláinkkal?

1.

Gondolati reform az oktatásban

Gabrielle Clark aggódott a gyerekei miatt.

Valami nem volt rendjén, de Gabrielle nem tudta pontosan, micsoda. Átmenetileg fogyatékkal élt, és állása sem volt, így a fia, William, miközben levelezőn készült az érettségire, egy gyorsétteremben dolgozott művezetőként, hogy megéljenek valahogy. Gabrielle-nek, aki egyedül nevelte a gyerekeit, mert William apja meghalt még a fiú egészen kicsi korában, egyedül kellett a dolog végére járnia.

Egy napon úgy döntött, megnézi a fia iskolájából (egy szabadon választható, specializált állami iskolából) közvetített, távoktatásban tartott órát. Gabrielle meghökkent a kötelező kurzus címén: „A változás szociológiája”. Azon is elképedt, amit látott. Gabrielle tudta nélkül a fiát olyan dolgokra tanították, amelyek a családjuk értékeivel és a józan ésszel is szöges ellentétben álltak.

William elhunyt apja fehér volt, vagyis William félvér. Világos bőre, világos hajszíne és zöld szeme miatt azonban fehérnek is vélhették. Olykor azt mondták róla: „mintha ő lenne az egyetlen fehér fiú az osztályban”.

Ez a „mintha” elég volt a tanárnak ahhoz, hogy célba vegye.

Az iskolák éveken keresztül „zaklatásellenes” kampányokat tartottak, hogy a gyerekek ne szekálják egymást. De mi van akkor, ha a zaklatás a tanár és az iskola vezetése felől érkezik? A család által nemrégiben indított perben megállapították, hogy Williamet a megjelenése miatt csúfolódásnak és megbélyegzésnek tették ki.
1
A tanára rendszeresen „előjogutalványokat” adott Williamnek, ami az édesanyja szerint „szándékos és folyamatos zaklatás” és „érzelmi bántalmazás”. A tanórákon használt anyagok még azt is sugallták, hogy William fehér apja valószínűleg fizikailag is bántalmazta fekete édesanyját, mert – így a tananyag – ezt csinálják a fehérek.

Ez messze esik attól, amiről Martin Luther King Jr. álmodott, vagyis hogy az országban az embereket nem a bőrük színe, hanem a jellemük alapján ítéljék meg. Hogy lehet egy fiatalember apjának emlékét így bemocskolni?

Gabrielle elmondása szerint a fiát és a többi diákot is arra kényszerítették, hogy vallják meg identitásukat, amelyet aztán nyílt, hivatalos vizsgálódás tárgyává tettek, majd negatív jellemvonásokat és világnézetet társítottak mellé a megváltoztathatatlan tulajdonságok, mint a rassz és a nem alapján. Még a tanulók vallásos neveltetését is bírálták. A tantervben kifejezetten arra utasították Williamet, hogy felejtse el azokat a „hagyományos zsidó-keresztény elveket”, amelyeket az édesanyjától tanult.

Amikor a diákok, köztük William, megkíséreltek tiltakozni, a párbeszédet megszakították, és a szót beléjük fojtották. William azonban nem volt hajlandó bizonyos „identitásmegvallással” kapcsolatos feladatokra és felesküdni különböző átpolitizált tételekre, amelyeket jó lelkiismerettel nem fogadhatott el. Ez elég volt ahhoz, hogy buktatással fenyegessék.

A végzős fiatalember számára ez rossz hír volt. Arra szánta az évet, hogy főiskolára készüljön, és máris az első évéről álmodozott egy olyan intézményben, ahol zenét tanulhat.

De egy rossz jegy veszélyeztette volna mindezt.

Gabrielle az ügyvédjével levelet íratott az iskolának, amelyben találkozót javasolt. De Gabrielle nem érezte úgy, hogy az iskola komolyan veszi az aggályait. „Ekkor kiírattam onnan a lányomat, és ügyvédet kerítettem a fiamnak – mesélte. – Nem játszadozom ezekkel az emberekkel.”
2

Pert indított az iskola ellen, mert megsértették a családja egységéhez fűződő alkotmányos anyai jogait, és beleavatkoztak abba, hogy saját belátása szerint nevelje a gyermekeit.

Ön, ha most olvas először ilyesmiről, talán a fejét vakarja. Mások pedig, akik már találkoztak ilyen esetekkel az iskolában, bólintanak, mert ismerős a történet.

Hogyan vált Amerika olyan hellyé, ahol egy fekete anyának be kell perelnie a fia iskoláját zaklatásért egyszerűen azért, mert a fiú bőre túlságosan világos?

Ebben az országban valami nincs rendjén. Mostanában a gyerekeket a városi és vidéki körzetekben is indoktrinálják, zaklatják, bántalmazzák a diáktársaik és a tanárok egyaránt, ha bizonyos kérdésekben kilógnak a sorból.

Arizonában Roberto Sandoval, egy mexikói bevándorló fia, aki szorgalmasan dolgozott, hogy elérje az amerikai álmot, megrémült, amikor a tizenéves lánya megmutatta neki a gimnáziumi házi feladatát. „Arról kell írnom, mennyire privilegizált vagyok” – mondta a lány az apjának.

A házi feladatban olyan példamondatok szerepeltek, mint: „A bőröm színe révén olyan előjogaim vannak, amelyeket nem érdemeltem ki”, „A bőröd színe miatt annyit szenvedsz, amennyire nem szolgáltál rá”, „Csendben maradni az igazságtalanságok idején előjog” és „Senki nem azt akarja tőled, hogy kérj bocsánatot az előjogaidért; az emberek azt akarják, hogy ne használd az előjogaidat oly módon, hogy bocsánatot kelljen kérned miattuk”. Olyan feladat is akadt, amelyben össze kellett hasonlítani, mennyivel keres többet egy fehér ember egy feketénél.

„Nem vagyok fehér, sem én, sem a lányom – mondta Sando-val. – Nekem úgy fest, mintha azt tanítanák a diákoknak, hogy ők áldozatok. Odáig rendben van, hogy beszélgetünk ilyesmiről, de… rasszonként különválasztani a gyerekeket? Ez nem helyénvaló dolog.”
3

Seattle-ben a tanárok arról beszélnek, hogyan használják „a színesbőrű emberek és közösségek jogfosztására” a „nyugati” matematikát, amelyet ők igyekeznek „újra emberivé” tenni, elmagyarázni, „miképpen diktálja a gazdasági elnyomást a matek”, és milyen „gazdasági mozgalmak vezetnek a felszabaduláshoz”. Olyan kérdéseket fogalmaznak meg, mint például: „Hogyan változtathatjuk a matematikát egyéniből közösségi gondolkodásmóddá?”
4

Ugyanebben a városban egy felbőszült nyolcadikos diák fel-jegyezte a tanára hosszas monológját arról, hogy a béke miért rasszista, és hogy a művészetóráik anyaga az „európai, eurocentrikus fehér felsőbbrendűség alapállásából” íródott.
5

A kaliforniai Cupertinóban (ami azért híres, mert az Apple-nek is ez az otthona) a harmadikosoknak azt mondták, hogy elemezzék a faji és szexuális identitásukat, és helyezzék el magukat egy „elnyomóktól” „elnyomottakig” terjedő skálán. Egy megdöbbent szülő tiltakozott, és azt állította: „Szabályszerű rasszizmust tanítottak a nyolcéves gyermekemnek!”
6
Amikor az igazgatót kérdőre vonták, elismerte, hogy ez valóban nem volt a „hivatalos tanmenet” része.

John Paulson milliárdos befektető „riasztó tendenciákat” fedezett fel, a „fehérellenes indoktrináció” jeleit a lánya előkelő tanintézetében, a manhattani Spence School elnevezésű iskolában. Egy iskolai színdarabban két fehér bőrű lány szekált egy feketét, amiért az nem járt a Hamptons környékére nyaralni. Paulson lányának egyik kötelező olvasmánya leírt egy fehér apát, aki megerőszakolja a lányát. Egy másik könyvben ez a megállapítás olvasható: elképesztő, hogy „a gazdag emberek is lehetnek kedvesek”.
7

A minnesotai rendőrség arról panaszkodott a kormányzónak, hogy az állami általános iskoláik tananyaga egyoldalú. „A nyelvezet, amelyet ezekben az iskolákban használnak, azt a benyomást kelti, hogy a rendőrök rutinszerűen, mindenféle következmény nélkül félreállítják, letartóztatják és megölik a fekete bőrű embereket – áll a rendőrség levelében. – Azt állítják, hogy a rendőrség »gonosz a feketékhez«, »azért lövik le őket, mert feketék«, és a rendőrök »fedezik egymást«, hogy megússzák az ilyesmit. Ez a könyv azt a félelmet ülteti el a fekete gyerekekben, hogy a rendőrök tisztességtelenek, rasszisták és erőszakosak.”
8

A kaliforniai Lawndale úgynevezett szerződéses iskolájában
9
a tanulóknak „levélben kellett szakítaniuk az elnyomás” olyan formáival, mint a toxikus maszkulinitás, a heteronormativitás vagy az eurocentrikus tanterv.
10

A Chicagói Iskolaszék nemrég a címlapokra juttatta „a faji és polgári engedetlenségi ügyekről szóló hatékonyabb párbeszédekhez összeállított” eszközkészletét. Ehhez a korábbi kommunista és szökött bűnöző Angela Davis írt utószót: az ő fegyvereit használták a Marin megyei törvényszéki mészárláskor 1970-ben.
11
Még ironikusabb, hogy egy tanárképzéssel foglalkozó szakember elismerően nyilatkozik Bill Ayersről, annak a kommunista forradalmi Weather Undergroundnak a társalapítójáról, amely robbantássorozatot hajtott végre középületek, köztük a Capitolium és a Pentagon ellen. Diabemutatójában arra ösztönözte a diákokat, hogy a jelen eseményeit egy aktivista lencséjén keresztül szemléljék.
12
Ugyanezt a tananyagot ajánlják a tanároknak ahhoz, hogy a diákjaikat a Capitoliumnál történt veszélyes zavargásokról tájékoztassák.
13

Egy illinois-i iskola diákja arról számolt be, hogy a tanárok „idióta rohadékoknak”, „veszteseknek” és „szánalmasnak” nevezték őket, amiért egy vitatott választáson a vesztes jelöltet támogatták. Emiatt néhányan azonnal otthagyták a Zoom-tantermet. A tanuló levélben folyamodott a vezetéshez, kérve őket, „ne hagyják, hogy a tanárok miatt a tanulók elszigeteltnek és feszélyezettnek érezzék magukat, amikor ilyen fontos dolgokról beszélgetnek”.

Egy kaliforniai magániskola tanulói azt a feladatot kapták, hogy elemezzék, „miképpen képezi a rasszizmus az Egyesült Államok alapját”, míg egy másik diák szerint az ő magániskolájukban „diverzitásburkokat” hoztak létre, amelyekből bizonyos bőrszínű diákokat kitiltottak. Ezenközben a manhattani Dalton School tanárai olyan követeléslistát tettek közzé, amelynek hatására számos szülő kivette a gyermekét az iskolából. A követelések között szerepelt, hogy minden anyagi támogatás felét irányítsák át a New York-i állami iskoláknak, szüntessék meg az emelt szintű csoportokat, ha faji szempontból egyenlőtlenség tapasztalható a tanulók eredményei között, az alkalmazottak évente nyilatkozzanak „antirasszista” elkötelezettségükről, és legyen szabályozva az iskolai színdarabok szereplőinek bőrszín szerinti összetétele.
14

Nem a fenti panaszok képezik e könyv tárgyát. A panaszok évről évre változnak, olykor hétről hétre is. Az elmúlt években a következő ügyek uralták, hullámzó intenzitással, a közbeszédet: globális felmelegedés, Occupy Wall Street (a „Foglaljuk el a Wall Streetet!” nevű antikapitalista mozgalom), tömegpusztító fegyverek, az Egyesült Államok és Mexikó határán húzódó fal, a gyermekként az országba érkező bevándorlók esetében benyújtható intézkedési halasztás, a Black Lives Matter („A fekete életek számítanak”-mozgalom), fegyverbirtoklási szabályok, az azonos neműek házassága, a reprodukciós jogok, az abortusz, a hazafiság, a választói integritás és a Me Too-mozgalom. Bár jó szándékú és tisztességes emberek e kérdések alapvető okaiban egyetérthetnek, a vélemények már különbözőek abban, hogy mit lehet tenni a megoldás érdekében.

Napjainkban azonban alapos, önálló véleményalkotáshoz még túlságosan fiatal gyermekeket vonnak be túl korán az ezekben és más témákban folyó vitákba, arra kényszerítve őket, hogy olyan tanárok és iskolai vezetők ideológiai álláspontja mellett tegyék le a voksukat, akik szemmel láthatóan rá akarják erőltetni a világnézetüket a közoktatásra. Ez az én saját könyvem, és az én véleményemet tükrözi. A véleményem azonban az egyéni jogoknak az oktatás területén történő megvédésével foglalkozó alapítvány, a Foundation for Individual Rights in Education (FIRE) középiskolai szakágának vezetőjeként szerzett tapasztalataimon alapul. A pozícióm révén rendszeresen hallok ezekről az esetekről, gyakran a politikai térfél jobb, de olykor a bal oldaláról is.

Egy minnesotai buszsofőrt kirúgtak az állásából, miután szeretett volna másokat a keresztény hitére téríteni, és ezért imákat vezetett a buszon munka közben.
15
Egy georgiai tanárt kirángattak a tanteremből, miután elmondta a diákoknak, hogy Barack Obama elnök titkolja ugyan, de valójában muzulmán.
16
Egy széles körben megosztott TikTok-videón egy gimnazista dühösen tiltakozott az ellen, hogy politikai zászlókat aggattak ki a tanteremben (ezeken a következő feliratok voltak olvashatóak: „Blue Lives Matter”, vagyis a rendőrök élete is számít, és „Don’t Tread on Me”, vagyis „ne tapossatok rám”
17
). „Tanárként azért van itt, hogy oktasson, és nem felelős magatartás öntől, hogy elcseszett zászlókat aggat ki, amelyektől mások megsértődhetnek” – mérgelődött a diák. A videó feltöltője később elmondta, hogy a zászlókat eltávolította az iskola főfelügyelője.
18
Alabamában egy matematika-tanár az órán arra kérte a tanulókat, hogy dolgozzák ki a legjobb módszert Obama elnök meggyilkolására.
19
Wisconsinban egy középiskolai társadalomtudományt oktató tanárt szabadságra küldtek, miután megnézetett a tanulókkal egy egyoldalú videót, amely megkérdőjelezte a választási eredményeket.
20
Egy képernyőfotóról még az is kiderült, hogy a tanár félreérthetetlenül közölte a diákokkal: tiltakozni fog a szerinte tisztességtelen választási eredmények ellen. Ez véleménye szerint „túl fontos” ügy ahhoz, hogy hallgasson. Így nyilvánvalóan befolyásolni akarta a diákokat.
21
Virginiai, floridai és pennsylvaniai tanárokat is fegyelmi eljárásoknak vetettek alá, mert a tanteremben megvitatták a személyes nézeteiket a választásokkal kapcsolatos tüntetésekről, amelyek a Capitolium elleni zavargásokba torkolltak.
22

Mindegy, mi a motivációja az erőteljes „gondolati reformoknak”, mindannyiunknak szembe kell helyezkednünk velük. „A polgároknak mindként pártban el kellene fogadniuk a »ne tedd másokkal azt, amit nem kívánsz, hogy veled cselekedjenek« aranyszabály törvényi következményeit: harcoljunk mások azon jogaiért, amelyeket mi magunk is gyakorolni szeretnénk” – fogalmazott a FIRE korábbi elnöke és a Time magazin publicistája, David French. – E jogok közül pedig a legfontosabb és legalapvetőbb az, hogy a saját mély meggyőződésünk szerint beszélhessünk és cselekedhessünk.”
23

Azt vettem észre, hogy a liberális szülők bizonyos szempontból még inkább megijednek a gyerekeik iskoláinak gyors átalakulása miatt, és magukat is meglepve is ellenzik ezt az átalakulást. Bár az iskolai indoktrináció eleinte talán pártokhoz kötődött, a helyzet mostanra annyira elmérgesedett, hogy az emberek a teljes politikai spektrumon átívelő szövetségre léptek ellene.

A FIRE az Egyesült Államok egész területén védelmezi a szólásszabadságot és a diákok (valamint a tanárok) jogait a főiskolákon, mostanában pedig már azzal szembesül, hogy ezeket a jogokat erősödő fenyegetések érik, már azelőtt, hogy a diákok eljutnának a felsőoktatásba. Párton kívüli szervezetként elvi alapon küzdünk az egészségtelen, párbeszédromboló cenzúra ellen és a tanszabadságért. Megkíséreljük az érveket méltányosan mérlegelni, bármennyire nehéz is ez olykor. Amikor megkérdezik tőlem, hogy mivel foglalkozik a FIRE, gyakran úgy foglalom össze, hogy „védelmezzük a más véleményen levőket, és óvjuk az egyet nem értés jogát”. Ez az egyik legfontosabb és legalapvetőbb szabadságjogunk Amerikában.

Számos elvi okból a FIRE régóta ellenzi, amit az oktatásban „gondolati reformnak” neveznek. A szabad szólás joga ugyanazokból a felvilágosodáskori filozófiai elképzelésekből eredeztethető, amelyeknek az államalapító dokumentumainkat köszönhetjük. Nem meglepő tehát, hogy a FIRE egyik társalapítója, Alan Charles Kors a 17. és 18. század szellemtörténet kiváló professzora, akinek feltett szándéka, hogy megvédi az első alkotmánymódosítás által a hallgatói számára biztosított szabadságjogokat. Ő a következőképpen ír a felsőoktatásra erőszakolt ideológiai béklyókról: „Az inkvizíciótól a szovjet pszichiátria politikai felhasználásáig a történelem számos példával tanított meg minket arra, hogy el kell utasítanunk a lelkiismeret, az öntudat és személyes meggyőződés elleni támadásokat.” Kors már több mint húsz évvel ezelőtt felfigyelt a gondolati reform sokasodó jeleire a felsőoktatásban, és aggodalommal írt erről: „Ma már a hagyománytisztelő intézmények is beengedik a megrögzött ideológusokat, akik aztán a szabad emberek lelkének a legmélyére hatolva próbálják a diákokat olyan tanárok kezére játszani, akik »belülről akarják megváltoztatni őket«”.
24
Mostanra ezek a külső hatások megjelentek a fiatalabb diákok körében is, akik nem főiskolára járnak, amit maguk választottak, hanem a közoktatásban tanulnak, ami kötelező.

Két ügyvéd, Harvey A. Silverglate és Jordan Lorence részletesen leírja ezt az egyre elterjedtebb gyakorlatot a FIRE Guide to First-Year Orientation and Thought Reform on Campus (Útmutató az elsőévesek orientációjához és a campusok gondolati reformjához) című kiadványában. Különbséget tesznek a megelőző és parancsoló beszédmód között. Szerintük „jogi tradícióinkban az első alkotmánymódosítás súlyosabb megsértése az, ha valakit arra kényszerítenek, mondjon olyasmit, amiben nem hisz (ezt nevezhetjük a cenzúra proaktív formájának), mint az, amikor megakadályozzák, hogy valaki kimondjon olyasmit, amiben hisz (ezt pedig a cenzúra negatív formájának nevezhetjük)”. Az alábbiakban a következőkkel érvelnek:

A cenzúra affirmatív formája […] túlterjeszkedik azon, hogy megtiltja a „rossz” szavak kimondását és a helytelen gondolatokat. Ehelyett rákényszeríti a tanulót, hogy a magáévá tegye a hatóságok által „elfogadott” álláspontot, és abban higgyen. Azok a hivatalos akciók, amelyek a gondolatok és a lelkiismeret ilyen mélységeibe hatolnak be, és amelyeknek legerőszakosabb formáját „gondolati reformnak” nevezzük, közel állnak ahhoz, amit a köznyelvben cenzúrának hívunk, de sokkal rejtettebb régiókig ás le. a gondolati reform nem pusztán meggátolja, hogy a hallgatók kimondják, amit gondolnak, hanem arra törekszik, hogy olyan dolgok kimondására kényszerítse őket, amelyek ellentétesek a saját elképzeléseikkel és gondolataikkal. Sőt, olyan dolgokat akar kimondatni velük, amelyek mélyen sértik a legbelső meggyőződésüket: valójában ennek erőnek erejével való átformálása az egésznek a végső célja. Ez az eljárás azért hatol az emberi szív és elme mélyére, hogy az adott személy ne csak ejtse a saját elképzeléseit, hanem azokat a gondolatokat fogadja el és hangoztassa, amelyeket a hatalomban levők elvárnak tőle. a cenzúra léte is elég nagy baj, de az az elvárás, hogy az emberek ragaszkodjanak egy hivatalos, ortodox ideológiához, mi több, higgyenek (vagy legalábbis tegyenek úgy, mintha hinnének) benne, teljességgel összeegyeztethetetlen egy szabad társadalommal, mert az ilyesmi a totalitárius társadalmi kontroll védjegye.
25

Ijesztően hangzik? Az is. Amerikaiatlannak tűnik? Bizony.

Megértem, hogy önök közül sokan nem akarnak belegondolni ebbe. Inkább csak elküldenék a gyermekeiket az iskolába, és megbíznának a rendszerben, amint valószínűleg a szüleik is tették. Végtére is önöknek bevált. Ha azonban nem veszünk tudomást a problémáról, attól az még ott marad: házhoz jön, akár akarjuk, akár nem. Nem számít, hogy nagyvárosban élnek vagy az ország déli részének vidéki területein. Nagyon különös ideológia szökkent szárba az „elit” egyetemeken, túlnőtt azok határain, és az egész kultúránkat behálózta… talán már az önök otthonában is felütötte a fejét.

Ebben a könyvben elmondom, miképp jelent meg ez a „gondolati reform” a főiskolákon és egyetemeken, amelyekről önök valószínűleg azt gondolták, hogy védett és immunis helyeknek számítanak. Ami pedig még ennél is fontosabb, kifejtem, mit tehetnek annak érdekében szülőként és nagyszülőként, hogy megóvhassák az ilyen támadásoktól a családjukat és közösségüket. Nehéz ügy, ám tanulnunk kell, hogy szembeszálhassunk a nemzetünket megfertőző „gondolati reformmal”.

[1] „Schoolhouse Rights”, International Organization for the Family, 2020. december 22., https://www.schoolhouserights.org/the-lawsuit.html (a cikk a magyar fordítás szerkesztésekor már nem volt elérhető – a szerk.).

[2] Greg Piper, „Family Filed Civil Rights Lawsuit against Charter School for Mandating Anti-White ‘Critical Race Theory’ Class”, Tennessee Star, 2020. december 29., https://tennesseestar.com/2020/12/29/family-files-civil-rights-lawsuit-against-charter-school-for-mandating-anti-white-critical-race-theory-class/.

[3] „Gilbert Parent Outraged by Child’s Homework Assignment on Privilege”, MSN News, 2020. szeptember 24, https://www.msn.com/en-us/news/us/gilbert-parent-outraged-by-childs-homework-assignment-on-privilege/ar-BB19qzYN (A cikk a magyar fordítás szerkesztésekor már nem volt elérhető – a szerk.).

[4] Jarrett Stepman, „Woke Math Aims to Teach Seattle Kids That ‘Western’ Math Is Racist”, Daily Signal, 2019. október 24., https://www.dailysignal.com/2019/10/24/woke-math-aims-to-teach-seattle-kids-that-western-math-is-racist/; George Leef, „A Racially ‘Woke’ Agenda Is Now Hardwired in Public Schools”, Minding the Campus, 2019. november 4., https://www.mindingthecampus.org/2019/11/04/a-racially-woke-agenda-is-now-hardwired-in-public-schools/.

[5] Jason Rantz, „Seattle Art Teacher Tells Kids ‘Peace’ Is ‘Racist’ and Trump Is Divisive”, MyNorthwest, 2020. október 13., https://mynorthwest.com/2220892/rantz-seattle-teacher-peace-racist-and-trump-is-divisive/.

[6] Christopher Rufo, „Woke Elementary”, City Journal, 2021. január 13., https://christopherrufo.com/woke-elementary/.

[7] Emily Smith, „Billionaire John Paulson Rips Elite Spence School for ‘Anti-White Indoctrination”, Page Six, 2020. július 7., https://pagesix.com/2020/07/07/billionaire-john-paulson-rips-elite-spence-school-for-anti-white-indoctrination/.

[8] „Minnesota Police Group Rips State for Using Anti-Cop Book, Materials in Elementary School”, College Fix, 2020. november 2., https://www.thecollegefix.com/minnesota-police-group-rips-state-for-using-anti-cop-book-materials-in-elementary-school/.

[9] Ezek az angolul charter schoolnak nevezett intézmények annak ellenére, hogy állami támogatásban részesülnek, és tanulóiknak nem kell tandíjat fizetniük, az adott állam hivatalos iskolarendszerén kívül működnek. Alapítóik, működtetőik és fenntartóik gyakorta kölönböző magánvállalatok.

[10] „Notable & Quotable: California Teaches Kids to Be Woke”, Wall Street Journal, 2019. szeptember 17., https://www.wsj.com/articles/notable-quotable-california-teaches-kids-to-be-woke-11568759986.

[11] Max Eden, „There Is No Apolitical Classroom: The Culture War Could Be Headed for Public Schools – Whether Parents Like It or Not”, City Journal, 2020. június 19., https://www.city-journal.org/rise-of-woke-schools.

[12] Alyssa Hadley Dunn, „Teaching on Days after: Post-Election Pedagogy for Equity and Justice”, Michigan State University, https://docs.google.com/ pre-sentation/d/1hQaBr95gU6xf0OAHPBTOaSkThvzZexf6-dBrROODb4/edit.

[13] Jennifer Bradley, „Resources for Teachers on the Days after the Attack on the U. S. Capitol”, Beyond the Stoplight, 2021. január 6., https://be-yondthestoplight.com/2021/01/06/resources-for-teachers-on-the-days-after-the-attack-on-the-u-s-capitol/.

[14] Keith Griffith, „Parents at Manhattan’s $54K-a-Year Dalton School Pull Their Kids after It Imposes Anti-Racism Manifesto That Focuses on ‘Challenges to White Supremacy’”, Daily Mail Online, 2020. december 22., https://www. dailymail.co.uk/news/article-9072155/Parents-Dalton-School-balk-staffs-eight-page-list-anti-racist-demands.html.

[15] Janissa Delzo, „School Bus Driver Who Led Prayer with Students Removed from Job”, Newsweek, 2018. április 21., https://www.newsweek.com/school-bus-driver-george-nathaniel-fired-prayer-students-896215.

[16] Doyle Murphy, „Georgia Teacher Pulled from Classroom for Anti-Obama Rant”, New York Daily News, 2015. április 28., https://www.nydailynews.com/news/national/georgia-teacher-pulled-classroom-anti-obama-rant-article-1.2202604.

[17] Ez utóbbi az ország függetlenségének időszakából származó jelmondat, az úgynevezett Gadsden-zászlón volt olvasható. A zászló egy feltekeredett, támadásra kész csörgőkígyót ábrázolt. A szimbólum jelentése, hogy az Egyesült Államok csak akkor támad vissza, ha jogait sérelem éri. A jelmondatot és a zászlót manapság főleg a libertiánusok használják, akik szerint az állam túlterjeszkedésével sérti a szabadságjogaikat. Sokan viszont rasszistának érzik a használatát. (A szerk.)

[18] James Crowley, „Student Confronts Teacher for Having Blue Lives Matter Flag in Classroom”, Newsweek, 2021. január 12., https://www.newsweek.com/white-student-yells-teacher-blue-lives-matter-flag-classroom-1560865.

[19] Richard Adams, „Teacher Suspended for President Obama Assassination Lesson”, The Guardian, 2010. május 19., https://www.theguardian.com/world/richard-adams-blog/2010/may/19/teacher-alabama-assasination-obama.

[20] Scott Williams, „Burlington High School Teacher Suspended; Allegedly Directed Students to Watch Video Questioning Election Results”, Journal Times, 2021. január 7., https://journaltimes.com/news/local/burlington-high-school-teach-er-suspended-allegedly-directed-students-to-watch-video-questioning-election-results/article_d193258b-806a-5a6b-a90c-12390d9e9530.html.

[21] Sam Wunderle (@Sam_Wunderle), Twitter, 2021. január 7., https://twitter.com/Sam_Wunderle/status/1347251433851203585/photo/1.

[22] Sierra Fox, „Prince William teacher on leave after Capitol riot comments during class”, Fox5, 2021. január 22., https://www.fox5dc.com/news/video-prince-william-teacher-on-leave-after-capitol-riot-comments-during-class.

[23] David French, „Religious Liberty: Not Just for Social Conservatives”, Dispatch, 2020. február 5., https://thedispatch.com/p/religious-liberty-not-just-for-social.

[24] Alan Kors, „Thought Reform 101”, Reason, 2000. máricus 1., https://reason.com/2000/03/01/thought-reform-101-2/.

[25] Harvey Silverglate – Jordan Lorence, FIRE’s Guide to First-Year Orientation and Thought Reform on Campus, Philadelphia, PA: Foundation for Individual Rights in Education, 2005, 3–4.

2.

Milyenek voltak az iskoláink?

Mindannyiunknak vannak elképzelései arról, milyennek kellene lennie egy iskolának. Ezek a koncepciók a személyes tapasztalatokon, a régi kulturális hagyományokon és a tanítás rendszerével kapcsolatos közmegegyezéses elvárásokon alapulnak. Vannak, akik kétségkívül kedvesebb emlékeket dédelgetnek a „régi iskolai napokról”, mint mások. Az, ami egyesekben derűs, nosztalgikus emlékeket ébreszt, másokat esetleg csak megborzongat rossz tapasztalataik felidézésével.

Az iskolák mint demokratikus intézmények a saját közösségeiket képviselik, és általában a többségi társadalom modelljeit és értékeit követik. Akik valamilyen kisebbséghez tartoznak, azt érezhetik, hogy az álláspontjuk kevésbé értékes, vagy a hagyományos tantermi tevékenységek során a perifériára szorul. Sokféle kisebbségi helyzet létezik: faji, etnikai, vallási, nyelvi, társadalmi nemek szerinti, társadalmi-gazdasági, tanulási nehézségek miatti és más különbségek, amelyek egy része láthatatlan. Némely tanuló határozott előnyben van, mert iskolázott szülei kulturális tőkével ruházzák fel, segítenek a házi feladatokban, míg más diákok ezt nélkülözik.

Túlzó elvárás azt hinni, hogy minden egyes diák megtalálja a számára ideális tanulási környezetet, mindegy, milyen iskolába jár. Bár mi, oktatók, nem érhetjük el a tökéletességet, és olykor csalódást okozunk némelyik tanulónak (és szüleinek), szakmai tudásunk fejlesztésére mindig képesek vagyunk. Ha azonban kihajítunk régi, bevált oktatási gyakorlatokat, hogy kijavítsuk a társadalom érzékelt tökéletlenségeit, olyan új problémákat okozunk, amelyek súlyosabbak, mint azok, amelyeket ki akartunk küszöbölni.

Az amerikai iskolákban természetes, hogy a tanulók sokféle nézetet képviselnek. A merítés széles, a tanulók – és tanáraik – bármely témában képesek akár egymással ellentétes véleményeket is megfogalmazni egyéni tapasztalataik és hátterük alapján. Az amerikaiaknak tehát joguk van a véleményeik sokféleségéhez, és ez alól nem kivételek az iskolások sem. Amint azt 1969-ben a Legfelsőbb Bíróság kimondta a vietnámi háború ellen tiltakozó Tinker gyerekek és a Des Moines-i Független Iskolaszék közti példaértékű perben, a tanulók „nem vethetik le a világnézetüket az iskola kapujában”.
26
Az eltérő nézeteket tiszteletben kell tartani.

A tanulók ideológiai sokfélesége iránti tolerancia régi kulturális elvárás az amerikai iskolákban. Ennek megőrzéséhez fenn kell tartanunk normatív társadalmi egyezségeket és bizonyos maguktól értetődő elképzeléseket arról, hogyan viszonyulunk egymáshoz egy civilizált társadalomban. Ennek a gondolatkörnek része az a hit, hogy mindenkiben, aki más, mint mi, van valami, amit megtanulhatunk tőle. Ez régóta értékes és szerves része az oktatási rendszerben megélt tapasztalatoknak, kiváltképp azok számára, akik az állami iskolarendszerben tanultak.

Ez a gyakorlat a józan észen, a bölcsességen és egymás tiszteletén alapul. A tanároktól hagyományosan azt várják el, hogy mások gyermekeinek pártatlan, átmeneti gondviselői legyenek, in loco parentis (azaz a szülők helyett) járjanak el, ami azt jelenti, hogy azt tegyék, amit a szülők tennének, ha éppen ott lennének. Nem léphetik át kijelölt szakmai korlátaikat, nem avatkozhatnak olyan dolgokba, amelyek a szülők hatáskörébe tartoznak. Ilyen a gyermek gondolat- és hitvilága, amely a tanár számára tiltott terület. A tanárok nem diktálhatják a diákoknak, miben higgyenek, milyen értékekhez ragaszkodjanak az iskolai rend betartásán túlmenően. Felelősségteljes tanárok még attól is őrizkednek, hogy hatást gyakoroljanak a könnyen befolyásolható tanulókra, ehelyett tiszteletben tartják a gyermek önálló szabad akaratának a szentségét és formálódó világlátását.

Az iskolának olyan helynek kell lennie, ahol a gyermek az egyéni képességei és ötletei kibontakoztatásával önmaga legjobb változatává fejlődhet. Olyan helynek, amely perspektívába helyezi a múlt diadalait és kudarcait, hogy a jelen eseményeit megfelelő összefüggésben láthassuk. Az iskola legyen az a védett közeg, amely kifejleszti azokat a kritikus gondolkodási készségeket, amelyekre az egyénnek élete során szüksége lesz. Az iskolának kell elsajátíttatnia az alapvető kulturális normákat, mint például a másik ember véleményének a tiszteletben tartását és az ezzel járó szellemi nyitottságot a versengő véleményekre. Ezek az értékek sokáig alapvetőek voltak a felsőoktatásba érkező diákok körében. A tanárok, ha komolyan veszik a hivatásukat, akkor az információk sűrűjében kalauzként és nem értelmezőként lépnek fel, s arra tanítják a hallgatókat, hogyan gondolkozzanak, nem pedig arra, hogy mit gondoljanak. A pályán ők bírók, és nem kapura cselező játékosok. A hallgatóknak meg kell őrizniük a önállóságukat, ami nélkülözhetetlen ahhoz, hogy fejlődésre képes, önálló állampolgárokként levonják a saját következtetéseiket, és eligazodjanak egy szabad társadalomban.

A tanárok és szülők között sok évtizeden át magától értetődő és kiérdemelt bizalom volt. A közös célok diktálta jóhiszeműség uralkodott. A tanárokat tekintették a legönzetlenebb, legáldozatkészebb, legszorgalmasabb közszolgáknak, akik magas erkölcsi mércét állítottak fel, és akiknek a keze alól felelősségteljes, kötelességtudó, tájékozott állampolgárok kerültek ki. A szülők megbíztak a tanárokban, nem feltételezték róluk, hogy a hatalmukat rossz célra használják, aláássák a régi értékeket, vagy ami még rosszabb, félrevezetik a szülőket, abban a téves hitben ringatva őket, hogy „ők úgyis jobban tudják”.

Sajnálatos módon ez a bizalom elveszett. Hogy visszanyer-hető-e, ma még nem tudjuk. Ám a szülőknek addig is le kell vetniük a múlt érzelmeitől bepárásodott szemüvegüket, és friss, nyílt tekintettel figyelni, ami gyermekeik tantermeiben folyik manapság.

[26] Az ítélet száma: 393 US 503, 506 (1969).

3.

A dolgok megváltoztak

Az oktatásügyben kiszámítható rendszerességgel jönnek és mennek a különböző divatok. Jómagam diákként, szülőként és tanárként is átéltem az „új matekot”, a cselekvésen alapuló oktatást hangsúlyozó „nyitott tanterem”-mozgalmat, a kollaboratív tanulást, az egész nyelvi (whole language) módszernek nevezett olvasástanítási elképzelést, a kimenetközpontú oktatást, a megtanítási stratégiának, mesterfokú tanulásnak vagy az optimális elsajátítás stratégiájának is nevezett mastery learninget, az „egyetlen gyerek se maradjon le”-programot, az oktatásban az egyes évfolyamokban megszerzendő tudásanyagot átfogóan szabályozni kívánó Common Core-t, hogy csak néhányat említsek. A mostani nekibuzdulás azonban erőteljesebb és kitartóbb, mint bármelyik korábbi, és már majdnem minden mást kiszorított. Ennek nagyrészt az az oka, hogy a jelenlegi oktatásügyi divatok nem pusztán tanításmódszertani elemeket tartalmaznak, hanem egy egész politikai világnézettől terheltek. Ez pedig ellentétben áll számos fontos oktatásügyi alapelvvel. Ami még ennél is aggasztóbb, az az, hogy az új gyakorlat elhallgattatja a tantermi párbeszédet, és megfojtja a szólásszabadságot, amitől mindenki iskolai élményanyaga szegényebb lesz. Mi a FIRE-nál szenvedélyesen védelmezzük a szabad vitakultúrát a felsőoktatásban és az egyének alapvető jogát az egyet nem értésre, még akkor is (különösen akkor), ha a nézeteik nem népszerűek. Ma azonban azt látjuk, hogy a fiatal hallgatók dermedt csendbe burkolóznak a természetellenesen fagyos tantermekben, és próbálják elfojtani az ösztönösen feltörő gondolataikat, nehogy valami láthatatlan aknamezőre tévedjenek, amely miszlikbe szaggatja a jövőről szőtt álmaikat.

A „kritikai elmélet” ma kulturálisan sikeres. Annyi bizonyos, hogy az elmélet tudományos figyelmet érdemel mint legitim eszmerendszer, amely megkísérel magyarázatot találni a világ egyes jelenségeire. Évek óta teret nyer a felsőoktatásban, és a frissen végzett diplomások ma már leviszik a középfokú, sőt az általános iskolák szintjeire is. Mint az eseményeket, kultúrát, politikát és művészetet az érintettek közötti hatalmi viszonyok perspektívájából értelmező filozófia, ez az irányzat levon bizonyos következtetéseket, és megkísérel egyes ismert társadalmi egyenlőtlenségeket kiigazítani. Ennek egyik módja, hogy elhallgattatja azokat a hangokat, amelyeket a hatalomhoz tartozónak vél, és „privilegizálja” azokat (azaz nagyobb teret ad nekik), akiket hátrányos helyzetűnek tekint. Amikor ez a tanteremben játszódik le, akkor vagy direkt módon kutatja fel a nemkívánatos diskurzusokat, vagy más módon bír egyes hallgatókat öncenzúrára: a szólásszabadság joga így is, úgy is csorbát szenved. Ez pedig ellentétes a hallgatók iskolai házirendekben és törvényekben is lefektetett jogaival. Vagyis konfliktushelyzettel állunk szemben.

Talán nem meglepő, hogy a kritikai elmélet szenvedélyes bírálatokat vált ki. Christopher Rufo újságíró már számos leleplező dokumentumot tett közé az ideológiailag elfogult iskolai programokról, és „egyszemélyes háborút” indított a szövetségi kormányzatban a „kritikai rasszelmélet” ellen:
27

A kritikai rasszelmélet sokféle megközelítést összefoglaló gyűjtőfogalom. Eredetileg kritikai elmélet volt, aztán kritikai jogi elmélet, aztán kritikai rasszelmélet, majd kritikai társadalmi igazságossági pedagógia, de mindezek irányultsága azonos. Amerika vonatkozásában ez azt jelenti, hogy Amerika alapvetően és menthetetlenül rasszista ország, ahol a szabadság, egyenlőség és hasonló eszmék csak a társadalmi szervezetek kutyulta, a valóságot elfedő cukormáz, amely a fehér felsőbbrendűség, a kapitalizmus és a patriarchális elnyomás fenntartására szolgál.

Rufo azzal folytatja, hogy a kritikai elmélet „a lelke mélyén marxista teória, amely elveti az olyan régi gazdasági kategóriákat, mint a proletariátus és a burzsoázia: ezeket faji kategóriákkal helyettesíti, amilyenek a feketéké, fehéreké és színes bőrűeké. De az elméleti alapvetés és a javasolt megoldás is azonos: az elnyomó társadalmat le kell leplezni, fel kell forgatni, és meg kell dönteni.” A kritikai rasszelmélet és irodalma, Rufo szerint, nagyon világosan megfogalmazza a céljait.

Hisznek az alkotmányos jogok és a tulajdonhoz való jog felfüggesztésében, a közvagyonban, a föld elkobzásában és csoportalapú újraelosztásban. Ezen túl mélységes pesszimizmusukat fejezik ki az amerikai alkotmányos politikai berendezkedéssel szemben. Ez a mozgalom nem az olcsó pártos sértések szintjén Amerika-ellenes. Az egész elméleti alapvetésükben Amerika-ellenesek, az amerikai intézményrendszerrel, Amerikával mint országgal, nemzettel állnak szemben. Ezen oknál fogva teljesen alkalmatlanok arra, hogy az amerikai közoktatási rendszerben tanítsanak. Már Arisztotelész is tudta az ókorban, hogy a gyerekeket a rezsimhez, a társadalomhoz, az alkotmányos köztársasághoz kell nevelni. Meg kell velük ismertetni azokat az erényeket, amelyek nemcsak a személyes boldogulásukhoz szükségesek, hanem egyúttal a társadalom szerkezetének a leghívebb kifejeződései is, ami az Egyesült Államok esetében az alkotmányos köztársaság. a kritikai rasszelmélet szemben áll mindezzel. Szemben áll az alapvető arisztotelészi felismeréssel, amely szerint a gyermekeket a rezsim számára kell nevelni. Sőt, a kritikai rasszelmélet, amint azt lefordítják az iskolai tantervek nyelvére, kifejezetten a rezsim ellen, a köztársaság ellen, az alkotmány ellen neveli a gyerekeket. Forradalmi ideológia ez, amelyet csak ostoba és korrupt oktatási rendszer választ önként hivatalos állami dogmául.
28

Wesley Yang publicista találta ki a „leszármazotti ideológia” kifejezést a felsőoktatásban erősödő radikalizmus leírására: ez olyan elképzelések körül kristályosodik ki, mint az interszekcionalitás, a társadalmi igazságosság vagy az identitás-politika, amelyek lassan felváltják a hagyományos liberális értékeket, amilyen a pluralizmus, a szólásszabadság, a színvakság és a szabad tájékozódás az iskolákban. Yang szerint ez nem más, mint „autoriter utópia, amely annak a liberális humanizmusnak álcázza magát, amelyen belülről élősködik”.