Merlin
Sheldrake

Az élet szövedéke

Miként építik fel
világunkat és hatnak
ránk a gombák

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Merlin Sheldrake: Entangled Life. How Fungi Make Our Worlds, Change Our Minds & Shape Our Futures
Random House, New York, 2020

Fordította Sóskuthy György
A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte Kovács M. Gábor

Copyright © Merlin Sheldrake, 2020
Hungarian translation © 2021 Sóskuthy György
Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Lucas Heinrich
Borítófotó © Tim O’Brien

ISBN 978 963 355 695 5

Felelős kiadó Tönkő Vera
Szerkesztette Szalay Marianne
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Hálával a gombáknak, amelyektől tanultam

Előszó

Felnéztem a fa teteje felé. Páfrányok és orchideák nőttek a törzséből, amely aztán eltűnt a lombkoronaszint liánjai között. Magasan fölöttem hangos károgással tukán röppent fel a pihenőhelyéről, egy bőgőmajomcsapat pedig mind hangosabb zajongásba lovalta magát. Az imént állt el az eső, a fenti levelekről olykor kövér esőcseppek záporoztak rám váratlanul. A talaj fölött vékony páraréteg lebegett.

A fa gyökerei tekeregve távolodtak a törzstől, s hamarosan eltűntek az őserdő talaját borító vastag avarban. Bottal kocogtattam a földet, hátha kígyók rejtőznek valahol. Csak egy tarantula iszkolt el, így hát letérdeltem, kezemet végighúztam a törzsön, majd az egyik gyökéren, míg szivacsos törmelékcsomóhoz nem értem ott, ahol a vékonyabb gyökerek sűrű, vörös és barna szövedéket alkottak. Élettel teli szag szállt fel. Az útvesztőben termeszek szaladgáltak, egy ezerlábú pedig összetekeredve halottnak tettette magát. A gyökér eltűnt a földben, és egy kis ásóval megtisztítottam ennek a pontnak a környékét. A kezemmel és egy kanállal fellazítottam a felső talajréteget, aztán amilyen óvatosan csak tudtam, egyre mélyebbre ásva feltártam a gyökér nem sokkal a felszín alatt húzódó göcsörtös testét.

Egy óra alatt körülbelül egy métert haladtam. A gyökér itt már zsinórnál is vékonyabb volt, és számtalan ágra vált szét. Nehéz volt nyomon követni, mivel összegabalyodott a szomszédjaival, így hát lehasaltam, és arcomat a magam készítette sekély mélyedésbe nyomtam. Egyes gyökereknek átható, diószerű szaguk van, mások inkább fásak és keserűek, de ahogy a körmömmel megkapargattam őket, az én fám gyökerei fűszeres, gyantás illatot árasztottak. Órákon át araszoltam előre a földön, néhány centiméterenként megkaparászva és megszimatolva a gyökeret, hogy biztos legyek benne, nem tévesztettem nyomát.

Ahogy telt az idő, újabb és újabb szálak eredtek a feltárt gyökérből, s néhányat közülük megpróbáltam egészen a csúcsáig követni, ahol korhadó ág- vagy levéltöredékekbe fúrta magát. A végeket egy fiola vízbe mártottam, hogy lemossam róluk a földet, aztán nagyítóval tanulmányoztam őket. A hajszálgyökerek apró fához hasonlóan ágaztak szét, felszínüket frissnek és ragacsosnak tűnő bevonat borította. Ezeket a finom struktúrákat akartam megvizsgálni. Ezektől a gyökerektől indult ugyanis a gombafonalak csipkeszerű hálózata a talajba és a környező többi fa gyökereihez. A gombafonál-hálózat nélkül a fám nem is létezhetne. Sőt sehol egyetlen növény sem létezhetne hasonló gombahálózatok nélkül. Minden szárazföldi élet, a sajátomat is beleértve, ezektől a hálózatoktól függ. Óvatosan meghúztam a gyökeret, és éreztem, hogy megmozdul a föld.

Bevezetés Milyen gombának lenni?

Vannak pillanatok a nedves szerelemben, amikor
a menny is féltékeny arra, mire vagyunk képesek itt, a földön.

Háfiz

A gombák mindenütt ott vannak, de könnyű nem észrevenni őket. Ott vannak bennünk és körülöttünk. Fenntartanak bennünket, és minden egyebet is, ami nélkülözhetetlen a számunkra. Miközben ezeket a szavakat olvassuk, a gombák folyamatosan hatással vannak magára az életre is úgy, ahogyan azt évmilliárdok óta teszik. Köveket esznek, talajt teremtenek, szennyező anyagokat emésztenek meg, táplálják és megölik a növényeket, életben maradnak a világűrben, látomásokat váltanak ki, táplálékot termelnek, gyógyszereket állítanak elő, állatok viselkedését befolyásolják, s hatással vannak a Föld légkörének összetételére. Kulcsfontosságúak ahhoz, hogy megértsük a bolygót, amelyen élünk, és azt, ahogyan gondolkozunk, érzünk és viselkedünk. Életüket mégis javarészt a szemünk elől elrejtve töltik, és fajaik több mint 90%-át még le sem írták. Minél többet tudunk meg róluk, annál kevesebb dolgot tudunk nélkülük értelmezni.

A gombák alkotják az élővilág egyik országát – egy ugyanolyan változatos és népes csoportot, mint az „állatok” vagy a „növények”. Gombák a mikroszkopikus élesztők éppúgy, mint a tuskógombák (Armillaria) hatalmas hálózatai, amelyek a világ legnagyobb élőlényei közé tartoznak. A jelenlegi, Oregonban élő csúcstartó több száz tonnát nyom, tíz négyzetkilométeren terül el, a korát pedig kétezer és nyolcezer év közöttire becsülik. Valószínűleg bőven akadnak nála jóval nagyobb és idősebb példányok is, csak még nem fedezték fel őket.

A Föld legdrámaibb eseményei közül jó néhány a gombák tevékenységének eredménye volt – és ma is az. A növények úgy ötszázmillió évvel ezelőtt csak a gombákkal való együttműködésüknek köszönhetően voltak képesek a vízből a szárazföldre lépni, mivel a gyökerek feladatát több tízmillió éven át – amíg a növények ki nem fejlesztették a saját gyökérrendszerüket – a gombák látták el, A mai növények több mint 90%-a mikorrhizaképző gombáktól függ – az elnevezés a görög gomba (mükesz) és gyökér (riza) szavakból származik –, amelyek a fákat nagy, közös hálózatokba kapcsolják össze (ezeket „wood wide web”, azaz erdőháló néven is emlegetik). Ezen ősi kapcsolatnak köszönheti a létét az összes ma ismert szárazföldi életforma, amelyeknek a jövője is attól függ, fennmarad-e a növények és gombák egészséges kapcsolatok kialakítására való képessége.

A bolygót a növények zöldíthették ki, de ha visszapillantanánk négyszázmillió évvel ezelőttre, a devon időszakba, akkor egy másik életforma lenne szembeötlő: a Prototaxites. A tájban itt is, ott is felbukkantak ezek az élő tornyok. Sokuk egy kétemeletes épületnél is magasabbra nőtt, miközben egyetlen más élőlény sem ért el még csak hasonló méreteket sem. Léteztek már növények, de azok legfeljebb egy méter magasak voltak, a vizet pedig még egyetlen gerinces állat sem hagyta el. Az óriás „törzseken” apró rovarok leltek otthonra, üregeket és járatokat rágtak maguknak. Ez a rejtélyes – és sokak által óriási gombáknak tartott – csoport adta a szárazföldek legnagyobb élőlényeit legalább negyvenmillió éven át, vagyis hússzor tovább, mint amennyi ideje az embert is magában foglaló Homo nemzetség egyáltalán létezik.

Az új szárazföldi ökoszisztémákat mind a mai napig gombák alapítják. Amikor vulkáni szigetek születnek, vagy a gleccserek visszahúzódása nyomán kopár kőzet tárul fel, elsőként a zuzmók – gombák és algák vagy baktériumok egyesülésével létrejött élőlények – telepednek meg, és idővel létrehozzák a talajt, amiben aztán a növények is gyökeret ereszthetnek. A kifejlődött ökoszisztémákban az eső igen gyorsan elmosná a talajt, ha a gombák alkotta sűrű hálózatok nem tartanák össze. Bolygónkon viszonylag kevés olyan hely van, ahol egyáltalán nincsenek gombák: a tengerfenék mélyebb üledékrétegeiben éppúgy jelen vannak, mint a sivatagok felszínén, az örökké fagyos antarktikai völgyekben vagy az ember emésztőrendszerében és testnyílásaiban. Több tucat vagy akár több száz gombafaj képviselői élhetnek egyetlen növény szárán és levelein. Ezek a gombák a növényi sejtek közötti résekben alkotnak bonyolult szövedéket, és segítenek megvédeni a növényt a betegségektől. Egyetlen, természetes körülmények közt fejlődött növényt sem találtak még ilyen gombák nélkül: ugyanannyira részei a növényi életformának, mint a levelek vagy a gyökerek.

A gombák anyagcseréjük változatosságának köszönhetően tudnak ennyire sokféle élőhelyen megélni. Az anyagcsere a kémiai átalakítás művészete, a gombák pedig a mesterei ennek: rendkívül leleményesen képesek felderíteni a környezetüket, és hasznosítani az ott található legkülönfélébb anyagokat; ebbéli képességeikkel csak a baktériumok vetekedhetnek. Hatékony enzimek és savak koktéljai segítségével a bolygón előforduló legellenállóbb anyagok egy részét is képesek lebontani, a fák legszívósabb összetevőjétől, a lignintől kezdve a kőzeteken, a nyersolajon és a poliuretánon át egészen a TNT-ig. Kevés olyan környezet van, amely túl szélsőséges lenne a számukra. Egy bányameddőkből izolált gomba a radioaktív sugárzással szemben legellenállóbb élőlények egyike az általunk ismert fajok közül, és segíthet a nukleáris hulladéklerakók megtisztításában. A felrobbant csernobili atomreaktorban az ilyen gombák népes közössége él. E radiotoleráns fajok némelyike egyenesen a sugárzás szempontjából „forró” anyagszemcsék felé növekszik, és a jelek szerint képes hasonló módon energiaforrásként hasznosítani a sugárzást, ahogyan a növények a napfény energiáját.

Az emberek képzeletében a gomba szót hallva javarészt a nagygombák termőtesteinek1 képe merül fel, ám mint ahogy a növényi termések egy sokkal nagyobb, egyebek közt az ágakat és gyökereket is magában foglaló struktúra részei, ugyanúgy ezek a „gombák” is csak a termőtestei (azaz spóratermelő részei) egyes gombáknak. A gombák a spórákat használják úgy, ahogyan a növények a magokat: a segítségükkel terjednek. A termőtestek segítik a gombákat abban, hogy felhasználhassák rajtuk kívüli világot – a széltől kezdve egészen a mókusokig – spóráik terjesztésére, illetve hogy megakadályozzák a külvilágot abban, hogy ezt a folyamatot megzavarja. A termőtestek a gombák látható, szagolható, kívánatos, ehető vagy éppen mérgező részei. De a termőtest valójában csak egy lehetőség a sok közül: a gombafajok túlnyomó többsége termőtestek létrehozása nélkül bocsátja ki a spóráit.

A gombákat szó szerint be is lélegezzük, termőtesteik ugyanis rendkívül nagy mennyiségű spórát képesek termelni. Egyes fajok robbanásszerűen szórják szét a spóráikat: ilyenkor akár tízezerszer is nagyobb lehet a gyorsulásuk, mint indításakor az űrsiklónak, és óránként akár száz kilométeres sebességgel száguldhatnak – ez az egyik legnagyobb sebesség, amire bármely élőlény képes. Más gombafajok saját mikroklímát hoznak létre: spóráikat az a légáramlás emeli a magasba, amit a termőtest lemezeiről elpárolgó víz hoz létre. A gombák évente nagyjából ötven megatonna (millió tonna) spórát termelnek a Földön – ez körülbelül ötszázezer óriásbálna súlyának felel meg –, s ezzel az egész bolygón ők juttatják a legtöbb részecskét a levegőbe. A spórák a felhőkben is jelen vannak, s még az időjárást is befolyásolják azzal, hogy rajtuk is megindulhat az esőt alkotó vízcseppek, illetve a hó, az ónos eső vagy a jégeső jégkristályainak kialakulása.

Spórák

Egyes gombák, például a cukrot alkohollá erjesztő vagy a kenyeret megkelesztő élesztők egyetlen sejtből állnak, és sejtjeik osztódásával szaporodnak, amit náluk sarjadzásnak neveznek. A gombák legtöbbje azonban sok sejtből álló hálózatokat hoz létre: a gombafonalak, azaz hifák elágazásával, összeolvadásával és összegabalyodásával létrejövő, kaotikus csipkemintázatokat nevezik micéliumnak. A micélium szó írja le a gombák leggyakoribb alakját, amelyre jobb nem dologként, hanem folyamatként gondolni: egyfajta felfedező jellegű, rendszertelen viselkedésként. Az ökoszisztémákban a víz és a tápanyagok a micéliumhálózatokban áramlanak. Egyes gombafajok micéliuma elektromosan ingerelhető, és a hifáik elektromos aktivitási hullámot képesek vezetni, lényegében az állati idegsejtek elektromos impulzusaival analóg módon.

Micélium

A gombafonalak micéliumot alkotnak – de nemcsak azt, hanem specializáltabb struktúrákat is. A termőtestek, például a nagygombák makroszkopikus termőtestei a hifaszálak nemezszerű összetapadásával keletkeznek, és a spórák kibocsátása mellett sok egyéb dologra is képesek lehetnek. Egyesek, például a szarvasgombák olyan illatanyagokat bocsátanak ki, amelyek a világ legdrágább élelmiszerei közé emelték őket. Mások, mint a gyapjas tintagomba (Coprinus comatus), képesek az aszfalton is átnőni vagy nehéz burkolólapokat megemelni, noha az anyaguk nem különösebben erős. Ha ilyen tintagombát2 gyűjtünk, megpirítva nyugodtan meg is ehetjük. Ha viszont üvegbe tesszük, és néhány napig állni hagyjuk, akkor ragyogó fehér húsa koromfekete tintává folyósodik (könyvem illusztrációi mind tintagombatintával készültek).

Gyapjas tintagombák (Coprinus comatus), gyapjas tintagombából származó tintával rajzolva

Az anyagcsere terén tanúsított leleményességük miatt a gombák roppant sokféle kapcsolatot képesek kialakítani. Amióta csak léteznek növények, akár gyökereikben, akár hajtásaikban mindig is rászorultak a gombák segítségére a táplálkozásban és önmaguk megvédésében. De az állatok is függenek a gombáktól. Bolygónkon az ember után a legnagyobb és legösszetettebb társadalmakat alkotó élőlények közé tartoznak a levélvágóhangyák. Kolóniáik akár nyolcmilliónál is több egyedből állhatnak, föld alatti bolyaik átmérője pedig a harminc métert is meghaladhatja. A levélvágóhangyák életében meghatározó szerepe van egy gombának, amelyet tágas, föld alatti üregeikben termesztenek, és levéldarabkákkal táplálnak.

Az emberi társadalmak gombákkal való összefonódása is hasonló mértékű. A gombás betegségek évente sok milliárd dollárnyi veszteséget okoznak – a járványos rizsbarnulás miatt évente kárba vesző rizs például több mint hatvanmillió embernek lehetne elegendő. A fákat megtámadó gombás betegségek – a szilfavésztől a gesztenyekéregrákig – egész erdőket és tájakat alakítanak át. A rómaiak a gabonabetegség istenéhez, Robiguszhoz imádkoztak a gombás betegségek elkerüléséért, de ez sem akadályozhatta meg a Római Birodalom bukásában szerepet játszó éhínségek kialakulását. A gombás betegségek hatása világszerte növekedőben van: a nem fenntartható mezőgazdasági módszerek miatt csökken a növények képessége arra, hogy kapcsolatokat alakítsanak ki a számukra létfontosságú, hasznos gombákkal. A gombaölő vegyszerek széles körű alkalmazása miatt példátlan mértékű emelkedésnek indult az emberek, illetve a növények egészségét fenyegető, új, betegségeket okozó „szupergombák” terjedése. Ahogy a kórokozó gombákat terjesztjük, új lehetőségeket teremtünk az evolúciójukhoz. Az elmúlt ötven évben a valaha ismert leghalálosabb betegséget – egy, a kétéltűeket megtámadó gombás fertőzést – az emberi kereskedelem terjesztette el a világon. Már kilencven kétéltűfaj pusztult ki miatta, és további száznál is többet fenyeget a kihalás. A globális banánkereskedelem 99%-át kitevő banánfajtát, a Cavendisht egy súlyos gombabetegség tizedeli, és várhatóan néhány évtizeden belül ki fog halni.

Ugyanakkor a levélvágóhangyákhoz hasonlóan az ember is rájött arra, hogyan oldhat meg egy sor súlyos problémát a gombákkal. Valószínűleg már fajunk, a Homo sapiens kialakulása előtt is igénybe vettük a segítségüket. A kutatóknak 2017-ben sikerült rekonstruálniuk a mai ember „unokatestvérének” tekinthető, nagyjából ötvenezer évvel ezelőtt kihalt neandervölgyiek étrendjét. Megállapították, hogy egy tályogos fogú egyed egy bizonyosfajta gombát (nem kalapos gombát, hanem penicillint termelő penészt) fogyasztott, ami arra utal, hogy ismerték annak antibiotikus hatásait. Akadnak más, újabb példák is, például Ötzi, a gleccserbe fagyva felfedezett, rendkívül jó állapotban fennmaradt, nagyjából ötezer éve élt neolitikumi ősember. Ötzinél a halálakor egy tasak is volt, amelyben bükkfataplót (Fomes fomentarius) és nyírfataplót (Fomitopsis betulina) tartott – szinte bizonyos, hogy az előbbit gyújtósként használta, míg az utóbbi feltehetően gyógyszer volt.

Ausztrália őslakói az eukaliptuszfák árnyas oldaláról gyűjtött penészgombákkal kezelték a sebeket. A zsidó Talmudban is szerepel egy penésztartalmú orvosság, a „csamka”, amely úgy készült, hogy penészes gabonát áztattak datolyaborban. Az i. e. 1500-ból származó ókori egyiptomi papiruszokon is megemlítik a penész gyógyító tulajdonságait, 1640-ben pedig a londoni királyi füvesmester, John Parkinson leírta, miként használható a penész sebek kezelésére. Alexander Fleming azonban csak 1928-ban fedezte fel, hogy egy penész baktériumölő hatású vegyületet, penicillint termel. A penicillin lett az első modern antibiotikum, és azóta megszámlálhatatlanul sok életet mentett meg. Fleming felfedezését sokan a modern orvostudomány meghatározó pillanatai között emlegetik, és a második világháború idején az erőviszonyok megváltoztatásában is szerepe lehetett.

A gombákat a baktériumfertőzések ellen védő penicillinről bebizonyosodott, hogy az embert is képes megóvni. Ez egyáltalán nem szokatlan: bár a gombákat sokáig a növények közé sorolták, valójában közelebbi rokonságban állnak az állatokkal – ez jó példa azon kategorizálási hibákra, amelyeket a kutatók újra meg újra elkövetnek, miközben a gombák életét próbálják megismerni. A gombák és az emberek molekuláris szinten eléggé hasonlók ahhoz, hogy bizonyos biokémiai újítások egyformán hasznosak lehessenek a számukra. A gombák termelte gyógyszerek alkalmazásakor gyakran egy gombák által kifejlesztett megoldást veszünk kölcsön, hogy azt a saját szervezetünkben hasznosítsuk. A gombák rendkívül sokféle gyógyhatású anyagot termelnek, és manapság a penicillin mellett számos egyéb vegyületet is velük állíttatunk elő, például a ciklosporint (a szervátültetéseket lehetővé tevő immunszupresszáns), a koleszterinszintet csökkentő sztatinokat, egy sor nagy hatású vírusölő és rákellenes hatóanyagot (köztük a ma már sok milliárd dolláros forgalmú Taxolt, amelyet eredetileg egy, a tiszafában élő gombából vontak ki), hogy ne is említsük az alkoholt (amelyet egy élesztőgomba erjeszt) és a pszilocibint (bizonyos pszichedelikus hatású gombák hatóanyagát, amelyről újabban már klinikai vizsgálatokban is kimutatták, hogy alkalmas a súlyos depresszió és szorongás megszüntetésére). Az iparban alkalmazott enzimek 60%-át gombák termelik, a vakcinák 15%-át pedig speciálisan módosított élesztőgombatörzsekkel állíttatják elő. Gyakorlatilag az összes szénsavas üdítőitalban megtalálható a gombák termelte citromsav. Az ehető gombák globális piaca robbanásszerűen növekszik, és értéke a 2018-as 42 milliárd dollárról 2024-re várhatóan eléri a 69 milliárd dollárt. A gyógyhatású gombák eladásai is évről évre növekednek.

A gombák kínálta megoldások persze nem csupán az emberi egészségre terjednek ki. Radikális gombatechnológiák segíthetnek bennünket megküzdeni számos olyan problémával, amelyek a tartós környezetkárosítás következtében lépnek fel. A gombamicéliumok termelte vírusellenes szerek csökkentik a méhkaptárakat sújtó elnéptelenedési szindrómát. A gombák mohó étvágya munkára fogható a környezetet szennyező anyagok, például a nyersolajfoltok lebontásában; a folyamatot mikoremediációnak nevezik. A mikofiltráció során a szennyezett vizet micéliumszövedéken engedik át, amely kiszűri belőle a nehézfémeket és semlegesíti a méreganyagokat. A „mikofabrikáció” során micéliumok segítségével építőanyagokat és szöveteket növesztenek, amelyek számos felhasználási területen a műanyagok és a bőr helyére léphetnek. A radiotoleráns gombák által termelt, gombamelanin nevű pigmentek újfajta, a sugárzással szemben ellenálló bioanyagok előállítását tehetik lehetővé.

Az emberi társadalmak élete mindig is a gombák bámulatos anyagcseréje körül forgott. A gombák kémiai eredményeinek teljes felsorolása hónapokig tartó litánia lenne. Bármilyen ígéretesek is azonban a gombák, és bármennyire központi szerepet játszottak is számos ősi hagyományban, a rájuk irányuló figyelem mindig is töredéke volt csupán annak, amit az állatokra és a növényekre fordítottunk. A legmegbízhatóbb becslések szerint a Földön 2,2–3,8 millió gombafaj él – hatszor-tízszer több, mint ahány növényfaj –, ami azt jelenti, hogy az összes gombafajnak mindeddig alig 6%-át írták le. Éppen csak hogy elkezdtük tehát felfedezni a gombák életének bonyolultságát és kifinomultságát.

Jegyzetek
a magyar kiadáshoz

1 Az angolban külön szó van a gombára mint rendszertani kategóriára (fungus) és az ezen élőlények egy része által létrehozott, szabad szemmel is látható, a köznyelvben csak gombaként emlegetett termőtestekre (mushroom). Az utóbbiakra magyarul a makroszkopikus termőtest szakkifejezést használják, még akkor is, ha sokszor néhány milliméteresek csupán. Nagygombáknak azokat a gombákat nevezzük, amelyek makroszkopikus termőtestet hoznak létre, ez azonban nem rendszertani kategória. – A ford.

2 Fontos: a tintagombák fogyasztása körültekintést igényel, mert csak bizonyos feltételekkel ehetők. – A szaklektor

Tartalom

Előszó

Bevezetés: Milyen gombának lenni?

1. Csali

2. Élő útvesztők

3. Idegenek meghitt viszonya

4. Behálózott elmék

5. A gyökerek előtt

6. Erdőhálók

7. Radikális mikológia

8. Értsük meg a gombákat!

Epilógus: Ez a komposzt

Köszönet

Jegyzetek

Bibliográfia

Név- és tárgymutató

Képek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0