Gyilkosság
az Orient expresszen

részlet

Translation entitled „Gyilkosság az Orient expresszen”
© 1980 Agatha Christie Limited.
All rights reserved

Agatha Christie: Murder on the Orient Express
Copyright © 1934 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE®, POIROT® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Katona Tamás
Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © 2017 Katona Tamás jogutódai
Magyar kiadás © 2017, 2020, 2022, 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

ISBN 978 963 620 306 1

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

M. E. L. M.-nek
Arpachiyah, 1933

ELSŐ RÉSZ A tények

első fejezet Fontos utas a Taurus expresszen

Téli reggel volt Szíriában, öt óra. Az aleppói pályaudvaron bent állt a menetrendekben hangzatosan Taurus expressznek nevezett vonat. Étkezőkocsi, hálókocsi és két kocsi helyi utasoknak.

A hálókocsi lépcsőjénél egy fiatal hadnagy állt makulátlan egyenruhában, és egy füle hegyéig bebugyolált kis emberrel beszélgetett, akiből csak a rózsaszín orra és fölfelé kanyarodó bajuszának két vége volt látható.

Dermesztő hideg volt, és bár ilyenkor igazán nem irigylésre méltó feladat előkelő idegeneket kikísérni, Dubosc hadnagy vitézül megállta a helyét. Veretes franciasággal fogalmazta meg udvarias mondatait. Nem mintha tudta volna, mi történt tulajdonképpen. Hallani mindenfélét hallott, mint ilyen esetekben mindig. A tábornoknak – az ő tábornokának – egyre rosszabb volt a kedve. Aztán megjött ez az ismeretlen belga – egyenesen Angliából, ha igaz. Eltelt egy hét, egy különös feszültséggel tele hét. Aztán különböző dolgok történtek. Egy magas állású tiszt öngyilkos lett, egy másik váratlanul leköszönt, az aggódó arcok most már kevésbé aggodalmasnak látszottak, bizonyos katonai óvintézkedéseket pedig feloldottak. És a tábornok, Dubosc hadnagy tábornoka, egyszerre tíz évvel fiatalabbnak tetszett.

Dubosc hallotta a tábornok és az idegen egyik beszélgetésének egy részét.

– Megmentett minket, barátom! – mondta a tábornok meghatódva, nagy fehér bajusza megremegett, ahogy beszélt. – Megmentette a francia hadsereg becsületét! Megakadályozta a vérontást! Hogyan köszönhetném meg, hogy a segítségemre sietett? Hogy eljött ide, a világ végére…

Erre az idegen, akinek mellesleg Hercule Poirot volt a neve, nagyon találóan válaszolt, valami olyasféle is volt benne, hogy de hiszen maga is megmentette az életemet annak idején. Erre viszont a tábornok felelt nagyon találóan, hogy abban a régi dologban neki semmi érdeme nem volt; újra meg újra emlegették Franciaországot, Belgiumot, a dicsőséget, a becsületet és hasonló magasztos dolgokat, aztán szívélyesen egymás nyakába borultak, és a beszélgetés véget ért.

Dubosc hadnagy még akkor sem tudta, miről is volt szó tulajdonképpen, de mert őt bízták meg, hogy kísérje ki Poirot urat a Taurus expresszhez, a reményteljes pályafutás előtt álló fiatal tisztek buzgó odaadásával teljesítette a parancsot.

– Ma vasárnap van – mondta Dubosc hadnagy. – Holnap, azaz hétfőn este már Isztambulban lesz.

Ezt a megjegyzést már nem először mondta ki a nap folyamán. Van ezeknek az indulásra váró vonatok melletti társalgásoknak valamiféle ismételgető jellege.

– Úgy van – helyeselt Poirot.

– És néhány napig ugyebár ott szándékozik maradni?

– Mais oui.1 Még sohasem jártam Isztambulban. Kár volna egyszerűen keresztülszáguldani rajta – mondta az idegen, és sokatmondóan pattintott az ujjaival. – Nincs semmi sürgős dolgom. Néhány napig ott maradok mint egyszerű turista.

– Az Hagia Szophia gyönyörű – mondta Dubosc hadnagy, bár sose látta.

Hideg szél fütyült végig a peronon. Mindketten összerázkódtak. Dubosc hadnagy alattomban vetett egy pillantást az órájára. Öt perc múlva öt! Már csak öt perc.

Félt, hogy az idegen is észrevette ezt a pillantást, gyorsan újra beszélni kezdett.

– Kevesen utaznak az évnek ebben a szakában – mondta, és felnézett a hálókocsi ablakára.

– Úgy van – helyeselt Poirot.

– Reméljük, nem akad el a vonat a hóban a hegyek között!

– Meg szokott történni?

– Megesett már. De ebben az évben még nem.

– Reméljük, nem is fog – mondta Poirot. – Bár az európai időjárás-jelentés meglehetősen kedvezőtlen.

– Meglehetősen. A Balkánon sok a hó.

– Azt hallom, Németországban is.

– Eh, bien2 – kezdte Dubosc hadnagy újra, mert a beszélgetés megint akadozni látszott. – Holnap este hét óra negyven perckor már Konstantinápolyban lesz.

– Igen – mondta Poirot, és csüggedten folytatta: – Azt hallom, hogy az Hagia Szophia nagyon szép.

– Azt mondják, gyönyörű.

Fejük fölött az egyik hálókocsifülke ablakában félrehúzták a függönyt. Fiatal nő nézett ki az ablakon.

Mary Debenham előző csütörtökön hagyta el Bagdadot, és azóta nem sokat aludt. Sem Kirkukig a vonatban, sem Moszulban a szállodában, sem most éjszaka a hálókocsiban. Belefáradt, hogy ébren heverjen a túlfűtött fülke fullasztó hőségében, felkelt tehát, és kinézett az ablakon.

Ez biztosan Aleppo. Látni persze semmit sem lehet. Csak egy hosszú, rosszul világított peront. Valahol hangosan, ingerülten veszekednek arabul. A két férfi az ablak alatt franciául társalog. Az egyik egy francia tiszt, a másik meg egy nagy bajuszú emberke. Elmosolyodott. Még sohasem látott ennyire bebugyolálva senkit. Nagyon hideg lehet odakint. Azért fűtik a vonatot ilyen istentelenül. Megpróbálta lejjebb nyomni az ablakot, de nem sikerült.

A hálókocsi-kalauz odalépett a két férfihoz. Indul a vonat, mondta, ideje, hogy az úr felszálljon. Az emberke megemelte a kalapját. Mekkora tojásfej! Mary Debenham el volt foglalva gondolataival, de mégis elmosolyodott. Milyen nevetséges külsejű emberke! Az ilyet nem is lehet komolyan venni.

Dubosc hadnagy a búcsúszavait mondta. Előre megfogalmazta magában, de várt vele az utolsó pillanatig. Gyönyörű, veretes nyelvezetű kis beszéd volt.

Poirot sem hagyta magát, ugyanilyen formában válaszolt.

– En voiture,3 monsieur – mondta a hálókocsi-kalauz.

Poirot szinte vonakodva kapaszkodott fel a kocsiba. A kalauz utána. Poirot integetett. Dubosc hadnagy tisztelgett. A vonat nagyot döccent, és lassan megindult.

– Enfin4 – morogta Hercule Poirot.

– Brrrrrr – mondta Dubosc hadnagy, mert csak most vette észre, milyen hideg van.

– Voilà,5 monsieur! – mutatta meg színészi kézmozdulattal Poirot-nak a fülke szépségét és a poggyász hibátlan elrendezését a kalauz. – A kis bőröndöt ide tettem, monsieur.

A kinyújtott kezet nem lehetett félreérteni. Poirot egy bankjegyet nyomott bele.

– Merci, monsieur – mondta a kalauz, és egyszerre fürge és határozott lett. – A jegyek már nálam vannak, monsieur. Szabad elkérnem az útlevelét? Uraságod Isztambulban megszakítja az utat, ha jól értettem.

Poirot bólintott.

– Ilyenkor nem sokan utaznak, ugye? – mondta.

– Bizony nem, monsieur. Csak két másik utasom van, mind a kettő angol. Egy ezredes Indiából és egy fiatal hölgy Bagdadból. Parancsol még valamit uraságod?

Az uraság egy kis üveg Perrier-t parancsolt.

Reggel öt órakor vonatra szállni elég kellemetlen dolog. Még csak két óra múlva lesz világos. Poirot azzal a tudattal, hogy keveset aludt az éjjel, meg hogy sikeresen teljesítette kényes küldetését, összegömbölyödött az ágy sarkában, és elaludt.

Mikor felébredt, fél tízre járt az idő, így aztán átvándorolt az étkezőkocsiba, hogy egy kis forró kávéhoz jusson.

Csak egy utas volt az étkezőkocsiban, alighanem a fiatal angol hölgy, akiről a kalauz beszélt. Magas, karcsú, sötét hajú – körülbelül huszonnyolc éves. Hűvös magabiztossággal ette a reggelijét, és ahogy odaszólt a pincérnek, hogy hozzon még kávét, érezni lehetett, hogy otthonosan mozog a világban, és nem újdonság számára az utazás. Vékony anyagból készült, sötét útiruha volt rajta, éppen a vasút túlfűtött levegőjéhez való.

Hercule Poirot-nak nem volt jobb dolga, azzal foglalta el magát, hogy lehetőleg nem feltűnően, de figyelte a hölgyet.

Ez a fiatal nő, gondolta magában, bárhova megy is, kifogástalanul tud vigyázni magára. Higgadt és magabiztos. Poirot-nak tetszettek az arc szigorúan szabályos vonásai és a bőr finom sápadtsága. Tetszettek neki a fényes fekete haj rendezett, göndör fürtjei és a szem hűvös, személytelen szürkesége. Mégis, összegezte magában, ez a nő egy kicsit céltudatosabb annál, amilyennek Poirot a jolie femme6-okat szerette.

Ekkor egy másik utas lépett be az étkezőkocsiba. Negyven és ötven közötti, vékony, magas, napbarnított, őszülő halántékú férfi.

„Az ezredes Indiából” – gondolta Poirot.

Az újonnan jött meghajolt a lány felé.

– Jó reggelt, Miss Debenham.

– Jó reggelt, Arbuthnot ezredes.

Az ezredes keze a lánnyal szemben lévő szék támláján volt.

– Megengedi? – kérdezte.

– Természetesen. Foglaljon helyet.

– Tudja, reggeli közben voltaképpen nem szokás sokat fecsegni.

– Az a legjobb benne. Különben sem kell félni tőlem.

Az ezredes letelepedett.

– Pincér! – kiáltotta ellentmondást nem tűrő hangon.

Tojást és kávét rendelt. Egy pillantásra méltatta Hercule Poirot-t, de aztán közönyösen elfordította a fejét. Poirot ismerte az angol észjárást, tudta, hogy az ezredes azt mondja magában: „Valami közönséges külföldi.”

A két angol – nemzeti szokásaikhoz illőn – valóban nem sokat beszélt. Alig néhány szót váltottak, aztán a lány felállt, és visszament a fülkéjébe.

Délben megint kettesben ültek az asztalnál, és megint keresztülnéztek a harmadik utason. De most már élénkebben társalogtak, mint reggelinél. Arbuthnot ezredes Pandzsábról mesélt, és néha-néha kérdezett valamit Bagdadról a lánytól, aki, mint kiderült, nevelőnő volt ott. A beszélgetés során közös ismerősökre bukkantak, nyomban barátságosabbak is lettek egymáshoz, kevésbé merevek. Meghányták-vetették az öreg Tommy Ez-meg-ez és az öreg Reggie Az-meg-az történetét. Az ezredes azt is megkérdezte, hogy a kisasszony megáll-e Isztambulban, vagy nyomban továbbutazik Angliába.

– Továbbutazom.

– Nem kár kihagyni Isztambult?

– Két évvel ezelőtt, idefele is ezen az útvonalon utaztam. Három napot töltöttem Isztambulban.

– Értem. És csak annyit mondhatok: nagyon örülök, hogy nyomban továbbutazik. Mert én is ezt teszem.

Ügyetlenül meg is hajolt ültében, és el is vörösödött egy kissé.

„Nem is érzéketlen ember a mi ezredesünk – gondolta magában Hercule Poirot örömmel. – A vonat ugyanolyan veszélyes, mint egy tengeri utazás!”

Miss Debenham csak annyit felelt kimérten, hogy az nagyon kellemes lesz. De egy kicsit rendreutasító volt a hangja.

Hercule Poirot észrevette, hogy az ezredes átkíséri a lányt a hálókocsiba. A vonat útja nemsokára a Taurosz-hegység gyönyörű tájain vezetett keresztül. A két angol egymás mellett állva nézett ki a folyosóról a Kilikiai kapuk felé. A lány hirtelen felsóhajtott. Poirot ott állt a közelükben, hallotta, hogy mit suttog:

– Gyönyörű! Bárcsak… Bárcsak…

– Bárcsak?

– Bárcsak nyugodtan élvezhetném!

Arbuthnot nem felelt. Szögletes álla most még fenyegetőbbnek, még határozottabbnak látszott.

– Sokért nem adnám, ha maga nem lenne benne a dologban – mondta aztán.

– Csitt, az istenért.

– Ugyan! Semmi baj! – mondta az ezredes. Ingerült pillantást vetett Poirot-ra, aztán folytatta: – Azt a gondolatot sem szeretem, hogy maga nevelőnő, ki van szolgáltatva zsarnoki anyák és fárasztó leszármazottaik kénye-kedvének.

A lány egy kicsit megfeledkezett magáról, és fölnevetett.

– Tévesek az elképzelései. A szegény elnyomott nevelőnő korszaka már a múlté. Megnyugtathatom, hogy inkább a szülők vannak kiszolgáltatva énnekem.

Elhallgattak. Lehet, hogy Arbuthnot szégyellte magát az előző kifakadás miatt.

„Furcsa kis komédia szemtanúja vagyok” – állapította meg Poirot elgondolkodva.

Később volt oka rá, hogy visszaemlékezzen erre a gondolatára.

Éjjel fél tizenkettőkor érkeztek Konyába. A két angol kiszállt, hogy egy kicsit megmozgassa a lábát, fel és alá sétáltak a behavazott peronon.

Poirot megelégedett azzal, hogy az ablaküvegen keresztül figyelje az állomás nyüzsgő életét. De tíz perc múlva eszébe jutott, hogy egy kis friss levegő mégsem tehet rosszat.

Gondosan készülődött, kabátokba-sálakba bugyolálta magát, takaros cipőjére hócipőt húzott. Ebben az öltözékben ereszkedett óvatosan a peronra, és megindult a vonat mellett. Még a mozdonyon túlra is elment.

A hangjukról ismerte fel azt a két elmosódott alakot, akik egy teherkocsi árnyékába húzódva álldogáltak. Éppen Arbuthnot beszélt:

– Mary…

A lány félbeszakította:

– Most nem. Most nem. Majd ha vége lesz az egésznek. Majd ha túl leszünk rajta. Akkor…

Poirot tapintatosan elfordult. Ámult. Alig ismerte meg Miss Debenham máskor oly határozott, nyugodt hangját.

„Furcsa” – gondolta.

Másnap azon gondolkozott, hogy nem veszekedtek-e. Alig szóltak egymáshoz. A lány nyugtalannak látszik, állapította meg magában. A szeme alatt sötét karikák.

Délután fél háromkor a vonat hirtelen megállt. Az ablakokban fejek jelentek meg. Néhány ember összesereglett a sínek mellett, benéztek az étkezőkocsi alá, és valamit mutogattak.

Poirot is kihajolt az ablakból, és megszólította az éppen arra járó hálókocsi-kalauzt. A kalauz válaszolt, Poirot visszahúzta a fejét az ablakból, megfordult, és majdnem összeütközött Mary Debenhammel, aki ott állt mögötte.

– Mi baj van? – kérdezte a lány franciául, elfúló hangon. – Miért álltunk meg?

– Semmi baj, kisasszony. Valami kigyulladt az étkezőkocsi alatt. Nem komoly a dolog. Már el is oltották. Most fogják megjavítani. Ne nyugtalankodjon, nem forgunk veszélyben.

A lány türelmetlen mozdulatot tett a kezével, mintha el akarná hessegetni a veszély számára közömbös gondolatát.

– Igen, igen, értem. De az idő?

– Mi van az idővel?

– Késni fogunk.

– Lehetséges – ismerte el Poirot.

– Én ezt nem engedhetem meg magamnak. A vonat hat óra ötvenkor érkezik. Akkor még át kell kelni a Boszporuszon, és el kell érni a Simplon–Orient expresszt. Kilenc órakor indul. Ha egy-két órát késünk, lemaradunk róla.

– Sajnos elképzelhető – mondta Poirot.

Kíváncsian figyelte a lányt: remegett a szája, és az ablak előtti kapaszkodót szorító keze is meg-megrándult.

– Nagyon fontos a maga számára, kisasszony? – kérdezte Poirot.

– Nagyon. Nagyon fontos. El kell érnem azt a vonatot.

Sarkon fordult, és átment a folyosó túlsó végébe Arbuthnot ezredeshez.

Hála istennek alaptalan volt az aggodalma. Tíz perc múlva újra megindult a vonat. Olyan gyorsan haladtak, hogy alig öt perc késéssel érkeztek a Haydarpaşa állomásra.

A Boszporusz nagyon hullámzott, és Poirot nem élvezte az átkelést. A hajón szem elől tévesztette útitársait, és később sem találkozott össze velük.

A Galata hídhoz érve taxiba ült, és a Tokatlian Szállóba hajtatott.

második fejezet A Tokatlian Szálló

Hercule Poirot fürdőszobás szobát kért a Tokatlianban. Aztán az ügyeletes tisztviselőhöz ment, és elkérte a leveleit.

Három levele és egy távirata volt. A távirat láttán felhúzta egy kicsit a szemöldökét. Nem számított rá.

Szépen, nyugodtan bontogatta ki, mint mindig. A nyomtatott betűk félreérthetetlenül meredtek rá.

váratlanul bekövetkezett,
amit előre megmondott a kassner-ügyben.
kérjük, haladéktalanul térjen haza.

– Voilà ce qui est embêtant7 – morgott Poirot mérgesen, és felnézett az órára. – Még ma tovább kell utaznom – mondta a tisztviselőnek. – Mikor megy a Simplon–Orient?

– Kilenckor, monsieur.

– Tudna szerezni nekem egy hálókocsijegyet?

– Természetesen, monsieur. Ebben az évszakban nem nehéz. A vonatok majdnem üresek. Első vagy második osztályra?

– Elsőre.

– Très bien,8 monsieur. Meddig utazik?

– Londonig.

– Bien, monsieur. Megveszem a jegyet Londonig, és lefoglalok egy helyet a calais-i közvetlen hálókocsiban.

Poirot megint felnézett az órára. Tíz perc múlva nyolc óra.

– Van még annyi időm, hogy megvacsorázzam?

– Természetesen, monsieur.

A kis belga bólintott. Átment a portáshoz, közölte, hogy nincs szüksége a szobára, aztán átvágott az előcsarnokon az étterembe.

Éppen megrendelte a vacsoráját a pincérnél, amikor egy kéz nehezedett a vállára.

– Ah, mon vieux,9 ez aztán a kellemes meglepetés! – szólalt meg egy hang a háta mögött. Kefefrizurás, zömök, idős úr volt. Derűsen mosolygott.

Poirot felpattant a helyéről.

– Bouc!

– Poirot!

Bouc is belga volt, a Nemzetközi Hálókocsi Társaság igazgatója; és jó néhány esztendeje ismerte már a belga rendőrség hajdani büszkeségét.

– A világnak elég távoli pontján találkozunk, mon cher10 – mondta Bouc úr.

– Egy kis dolgom volt Szíriában.

– És mikor utazik haza?

– Még ma este.

– Nagyszerű, én is. Illetve én csak Lausanne-ig megyek, ott van dolgom. Ezek szerint a Simplon–Orienttel utazik.

– Igen. Éppen most kértem, hogy szerezzenek nekem hálókocsijegyet. Néhány napig itt szerettem volna maradni, de táviratot kaptam Angliából, hogy egy fontos ügy miatt siessek haza.

– Ah – sóhajtotta Bouc –, les affaires – les affaires!11 De maga, maga igazán sokra vitte, barátom!

– Igen, talán volt egy kis sikerem – iparkodott szerénykedni Poirot, de minden eredmény nélkül.

Bouc felnevetett.

– Akkor később találkozunk.

Poirot munkához látott: igyekezett, hogy ne lógjon bele a bajusza a levesbe.

Sikeres munkát végzett. Aztán, a következő fogásra várva, körülnézett az étteremben. Mindössze öten-hatan voltak, és közülük is csak kettőt ítélt Hercule Poirot érdekesebbnek.

Ez a két ember nem messzire ült tőle. A fiatalabbik harmincéves lehetett, rokonszenves, igazi amerikai. A kis detektív figyelmét azonban nem ő, hanem a társa hívta fel magára.

Hatvan és hetven közt járhatott. Távolabbról nyájas külsejű emberbarátnak nézhette volna bárki. Kopaszodó koponyája, domború homloka, nagyon fehér műfogsorral ékes, mosolygó szája mind-mind jóságos egyéniségre vallott. Csak a szeme nem illett ehhez az elképzeléshez. Mélyen ülő, ravasz kis szeme volt. És még valami. Amikor odaszólt fiatal társához, felpillantott, egy másodpercre megállt a tekintete Poirot-nál, és ebben a tekintetben különös rosszindulat, szokatlan feszültség tükröződött.

Felállt.

– Fizessen, Hector – mondta.

Fátyolos volt a hangja. Különös, tompa, veszedelmes.

A két idegen akkor hagyta el a szállodát, amikor Poirot a barátjával találkozott az előcsarnokban. Éppen a csomagokat hozatták le. A fiatalember szemmel tartotta a szertartást. Aztán kitárta az üvegajtót, és megszólalt:

– Készen vagyunk, Mr. Ratchett.

Az idősebb helyeslőn felmordult, és kiment.

– Nos – mondta Poirot –, mi a véleménye erről a két emberről?

– Amerikaiak – mondta Bouc.

– Természetesen amerikaiak. Úgy értem, mi a véleménye az egyéniségükről.

– A fiatalember rokonszenvesnek látszik.

– És a másik?

– Az igazat megvallva, barátom, nekem nem nagyon tetszett. Sőt, igen kellemetlennek találtam. És maga?

Hercule Poirot csak egy pillanat múlva válaszolt:

– Furcsa érzésem volt, mikor elment mellettem az étteremben – mondta végül. – Mintha egy vadállat, egy vérengző vadállat, nem is akármilyen, haladt volna el mellettem.

– És mégis milyen tiszteletre méltónak látszik!

– Précisément!12 A test, azaz a ketrec, tökéletesen tiszteletreméltó. De a rácsok közül egy vadállat néz kifelé.

– Szeszélyes kedvében van, mon vieux – mondta Bouc.

– Meglehet. De nem tudtam szabadulni attól a gondolattól, hogy valami gonosz erő haladt el a közvetlen közelemben.

– Mármint az a tiszteletre méltó amerikai úr?

– Mármint az a tiszteletre méltó amerikai úr.

– Semmi sem lehetetlen – mondta Bouc kedélyesen.

– Sok gonosz dolog van a világon.

Ekkor kinyílt az ajtó, és az ügyeletes tisztviselő lépett oda hozzájuk. Zavart, bocsánatkérő volt az arca.

– Különös eset történt, monsieur – mondta Poirot-nak. – Egyetlen szabad első osztályú hálókocsihely sincs a vonaton.

– Comment?13 – csattant föl Bouc. – Az évnek ebben a szakában? Jaj, biztos újságírók… vagy politikusok?

– Nem tudom, uram – mondta a tisztviselő, miközben tisztelettel feléje fordult. – De sajnos ez a helyzet.

– Sebaj, barátom – fordult Bouc Poirot-hoz –, csüggedésre semmi ok. Majd csak megoldjuk valahogy. Mindig van egy fülke, a tizenhatos, amelyik szabad. Arra a kalauznak mindig gondja van! – Mosolygott, majd az órára nézett. – Jöjjön – mondta aztán –, ideje elindulnunk.

Boucot megkülönböztetett tisztelettel köszöntötte a pályaudvaron a barna egyenruhás hálókocsi-kalauz.

– Jó estét, monsieur. Az egyes fülke az öné.

Kiáltott a hordároknak, és azok kocsijukkal odaálltak a hálókocsi mellé, melynek oldalán fémtáblák hirdették az útirányt:

ISZTAMBUL–TRIESZT–CALAIS

– Igaz, hogy telt ház van?

– Hihetetlen, monsieur, de igaz. Úgy látszik, az egész világ ma utazik.

– Ennek az úrnak akkor is helyet kell találnunk. A barátom. Megkaphatná a tizenhatost.

– Az is foglalt, monsieur.

– A tizenhatos is?

Cinkos pillantást váltottak, és a kalauz elmosolyodott. Középkorú, magas, sovány ember volt.

– Sajnos, monsieur. Mint mondtam, telt ház van. Minden hely foglalt.

– Mi történhetett? – morfondírozott Bouc ingerülten. – Konferenciára mennek? Vagy társasutazás?

– Egyik sem, monsieur. Merő véletlen. Egyszerűen sokan akarnak ma este utazni.

Bouc mérgesen csettintett a nyelvével.

– Belgrádban csatlakozik hozzánk az athéni közvetlen kocsi. És a Bukarestből Párizsba menő kocsi. De csak holnap este érünk Belgrádba. Ezt a mai éjszakát meg kell oldanunk. Van-e szabad másodosztályú hely?

– Egy van, monsieur, de…

– Mi az a de?

– Női szakaszban. És egy német hölgy már a fülkében van. Egy komorna.

– Ajjaj, az kínos – mondta Bouc.

– Igazán ne fárassza magát, barátom – mondta Poirot. – Legfeljebb nem hálókocsiban utazom.

– Azt már nem! – Bouc megint a kalauzhoz fordult. – Mindenki megérkezett már?

– Egy utas még nem jelentkezett – felelte lassan, szinte vonakodva a kalauz.

– Miért nem mondta mindjárt?

– Másodosztályú hely, a hetes ágy. Az utas még nem jelentkezett, pedig már négy perc múlva kilenc óra.

– Hogy hívják azt az utast?

– Egy angol úr – nézegette a névsorát a kalauz –, a neve Harris.

– Jó jel, legalábbis Dickens szerint – mondta Poirot. – Ezek a Harrisek sohasem szoktak megérkezni.

– Tegye be az úr csomagjait a hetesbe – mondta Bouc. – És ha Mr. Harris mégis megérkeznék, mondja meg neki, hogy elkésett, az ágyakat nem tudjuk a végtelenségig fenntartani. Majd csak elintézzük valahogy. Törődöm is én Mr. Harrisszel!

– Ahogy parancsolja, monsieur – válaszolta a kalauz.

Beszélt Poirot hordárjával, megmutatta, hova menjen. Aztán félreállt a lépcső elől, hogy Poirot felszállhasson.

– Tout à fait au bout,14 monsieur – mondta. – Az utolsó előtti fülke.

Poirot végigment a folyosón, elég lassan, mert a legtöbb utas kint állt a fülke előtt.

– Bocsánat… Bocsánat – mondta Poirot udvariasan, egy óramű rendszerességével, míg el nem ért a jelzett fülkéig.

A fülkében éppen a bőröndjéért nyúlt fel a fiatal amerikai a Tokatlian Szállóból. Összeráncolta a homlokát, mikor Poirot belépett.

– Bocsánat, alighanem valami tévedés van a dologban – mondta, majd nehézkesen megismételte franciául is: – Je crois que vous avez un erreur.

– Mr. Harris? – kérdezte angolul Poirot.

– Nem, az én nevem MacQueen, de…

Ebben a pillanatban megszólalt Poirot válla fölött a hálókocsi-kalauz bocsánatkérő, szinte elfúló hangja:

– Az egész vonaton nincs más ágy, monsieur. Sajnos itt kell elhelyeznem ezt az urat.

Már le is húzta a fülke ablakát, és beemelte Poirot csomagjait.

Poirot derűsen vette tudomásul a kalauz hangjában a sajnálkozást. Nyilvánvalóan jó borravalót ígértek neki, ha sikerül a fülkét csak a fiatalember számára fenntartania. De a legbőkezűbb borravaló ígéretének sincs hatása, ha a vonaton van a Nemzetközi Hálókocsi Társaság igazgatója, és utasításokat ad.

A kalauz kilépett a fülkéből. Már föl is rakta a csomagokat a tartóba.

– Voilà, monsieur – mondta. – Minden rendben. Az öné a felső ágy, a hetes számú. Egy perc múlva indulunk.

Végigsietett a folyosón.

Poirot belépett a fülkébe.

– Ritka jelenet – mondta derűsen. – Egy hálókocsi-kalauz személyesen rakja föl a csomagokat. Hallatlan eset!

Útitársa elmosolyodott. Úgy látszik, legyűrte a bosszankodását – bizonyára felismerte, hogy legjobb bölcsen beletörődni a változtathatatlanba.

– Szokatlanul zsúfolt a vonat – mondta.

Sípoltak. A mozdony hosszan, mélabúsan elbődült.

Mindketten kiléptek a folyosóra.

– Beszállás! – kiáltotta odalent egy hang.

– Indulunk – mondta MacQueen.

De még mindig álltak. Újabb sípszó.

– Bocsánat, uram – szólalt meg a fiatalember hirtelen –, ha szívesebben aludna a lenti ágyon… hiszen kényelmesebb… szóval részemről semmi akadálya.

Szeretetre méltó fiatalember.

– Nem, igazán nem – tiltakozott Poirot. – A világért sem fosztanám meg…

– Mert, részemről, ugye…

– Nagyon kedves magától.

Kölcsönös további udvarias tiltakozások.

– Csak egy éjszakáról van szó – magyarázta Poirot. – Hiszen Belgrádban…

– Értem, szóval maga Belgrádba megy…

– Nem egészen. A dolog úgy áll, hogy…

A vonat megrándult. Mindketten az ablakhoz iparkodtak, látták, hogy a kivilágított, hosszú peron lassan elmarad mögöttük.

Az Orient expressz megkezdte háromnapos útját Európán keresztül.

harmadik fejezet Poirot nem vállal egy megbízást

Másnap délben Hercule Poirot egy kissé megkésve lépett be az étkezőkocsiba. Korán kelt, a reggelinél jóformán egyedül volt, délelőtt pedig azzal az üggyel kapcsolatos jegyzeteit nézte át, amely miatt visszahívták Londonba. Útitársát szinte nem is látta.

Bouc már az étkezőkocsiban ült, szapora integetéssel üdvözölte, és a vele szemközt levő üres helyre invitálta barátját. Poirot leült, és nemsokára élvezhette a kedvező helyzetéből fakadó előnyöket: annál az asztalnál ült, amelyet elsőnek szolgáltak ki, méghozzá a legválogatottabb falatokkal. Igen, az ennivaló szokatlanul jó volt.

Bouc figyelme csak akkor fordult az étkezéssel nem kapcsolatos kérdések felé, mikor eljutottak a kitűnő krémsajthoz, ő pedig az ebédnek abba a szakaszába jutott, amikor az ember bölcselkedni kezd.

– Ó! – sóhajtott nagyot. – Ha úgy tudnék írni, mint Balzac! Ezt a jelenetet rajzolnám meg.

Körbemutatott a kezével.

– Érdekes gondolat – mondta Poirot.

– Szóval egyetért velem! Azt hiszem, ezt még nem írták meg. Pedig… pedig valósággal kínálkozik a regényes feldolgozásra, barátom. A legkülönbözőbb korú, a legkülönbözőbb osztályokhoz és nemzetiségekhez tartozó emberek vesznek körül bennünket. Három napra összekerültek, bár nem is ismerik egymást. Egy fedél alatt étkeznek és hálnak, el sem szökhetnek egymás elől. És a három nap végeztével elválnak, mindegyik megy a maga útján, és talán soha többé nem látják egymást.

– De tegyük föl – mondta Poirot –, hogy egy baleset…

– Az isten szerelmére, barátom!

– Belátom, hogy a maga szempontjából ez sajnálatos esemény lenne. De azért egyetlen pillanatra mégiscsak képzeljük el magunknak. Mert ebben az esetben mindezeket az embereket egyesítené valami. Mondjuk, egy haláleset.

– Még egy kis bort – mondta Bouc úr, és gyorsan töltött is. – Nyomasztó a hangulata, mon cher. Talán az emésztés az oka.

– Ami igaz, az igaz – hagyta rá Poirot –, a szíriai ételek talán nem az én gyomromnak valók.

Lassan kortyolgatta a borát. Aztán hátradőlt, és gondterhelten körüljártatta tekintetét az étkezőkocsiban. Tizenhárman ültek benne, és csakugyan a legkülönbözőbb osztályokhoz és nemzetiségekhez tartoztak, ahogy Bouc úr mondta: Poirot tanulmányozni kezdte őket.

A túlsó soron levő asztalnál három férfi ült. Mind külön-külön utazhattak, csak a pincér tévedhetetlen ösztöne helyezte el őket egy asztal mellé, felmérve a helyzetet. Egyikük, egy tagbaszakadt, fekete olasz nagy kéjjel piszkálta a fogát. A vele szemben ülő magányos, tiszta kis angolnak olyan volt a képe, mint a jól betanított alkalmazottaké, kifejezéstelen, mégis elítélő. Az angol mellett egy rikítóan öltözködő amerikai ült – valószínűleg ügynök.

– Egyszerűen és nagyvonalúan kell elintézni – mondta éppen harsány orrhangon.

Az olasz kivette a szájából a fogpiszkálót, és azzal hadonászott.

– Igen – mondta. – Én is mindig csak ezt mondom.

Az angol kinézett az ablakon, és köhécselt.

Poirot szeme továbbsiklott.

Egy kis asztalnál, mintha nyársat nyelt volna, a világ egyik legcsúnyább öregasszonya ült. Ez a csúnyaság nem akármilyen volt – inkább érdekes, mint visszataszító. Valóban úgy ült, mintha nyársat nyelt volna. A nyakában óriási gyöngyszemekből álló lánc volt, akármilyen hihetetlen is, igazgyöngyökből. Az ujjain gyűrűk. Cobolyprém bundája hátracsúszott a vállán, kicsi és drága fekete turbánja végképp nem illett az alatta meghúzódó sárga, békaszerű archoz.

Éppen a pincérrel beszélt, tisztán csengő, udvarias, de parancsoló hangon.

– Legyen szíves, gondoskodjon róla, hogy a fülkémbe egy üveg ásványvizet és egy nagy pohár narancslevet vigyenek. Intézkedjék, hogy ma este csirkét kapjak vacsorára, de mindenféle mártás nélkül. És egy kis párolt halat is.

A pincér tisztelettudóan felelte, hogy meglesz.

A hölgy alig észrevehetően biccentett, és felállt. Tekintete egy másodpercre összeakadt Poirot-éval, de az arisztokraták hanyag közömbösségével máris továbbsiklott.

– Dragomirov hercegné – mondta Bouc fojtott hangon. – Orosz. A férje a forradalom előtt pénzzé tette a vagyonát, és külföldön fektette be. Iszonyatosan gazdag, és igazi világpolgár.

Poirot bólintott. Hallott már Dragomirov hercegnéről.

– Egyéniség – folytatta Bouc. – Csúnya, mint a sötét éjszaka, de azért hatással van az emberekre. Igazat ad nekem?

Poirot igazat adott.

Egy másik asztalnál ült Mary Debenham két másik nővel. Az egyik magas volt, középkorú; skót kockás blúz és tweedszoknya volt rajta. Dús, fakószőke haját rendetlen kontyba tűzte, szemüveget hordott, hosszú, kedves, szeretetre méltó képe birkára emlékeztetett. A társaság harmadik tagjára figyelt, egy idősebb, jó arcú, testes asszonyra, aki halk, de jól hallható hangon beszélt, még lélegzetet sem vett közben, nemhogy a mondókájának végére jutott volna.

– …és a lányom azt mondta: „Kérlek, azt mondta, ebben az országban nem lehet az amerikai szokásokat elterjeszteni. Az itteni emberek számára a tunyaság természetes dolog, azt mondta, a lázas tevékenységhez semmi érzékük.” De azért csodálkoznának, ha látnák, milyen eredményesen dolgozik a mi iskolánk. Kitűnő tantestület. Azt hiszem, a nevelés a legnagyobb dolog a világon. Meg kell honosítanunk, el kell fogadtatnunk a keletiekkel is a mi nyugati eszményeinket. A lányom azt is mondja, hogy…

A vonat egy alagúton szaladt keresztül. A zaj elnyomta a nyugodt, egyhangú szónoklatot.

A következő kis asztalnál Arbuthnot ezredes ült – egyedül. Szemét mereven Mary Debenham tarkójára szögezte. Nem egy asztalnál ültek, pedig könnyen megtehették volna. Miért nem?

Talán Mary Debenham tiltakozott ellene, gondolta Poirot. Egy nevelőnőnek vigyáznia kell magára. A látszat nagyon fontos. Aki ezen a pályán mozog, legyen feddhetetlen.

Tekintete továbbsiklott a kocsi másik végébe. Legtávolabb, a falnál középkorú nő ült, fekete ruhában, széles, kifejezéstelen arccal. Német vagy skandináv, gondolta Poirot. Valószínűleg német komorna.

A következő asztalnál egy emberpár összehajolt, és élénken beszélgetett. A férfin angol tweedöltöny volt, de ő maga nem volt angol. Poirot ugyan csak a tarkóját látta, de a fejformája, vállának a tartása elárulta. Jó alakú, magas ember. Most hirtelen oldalra fordult, és Poirot megláthatta az arcát. Szép ember volt, harmincéves lehetett, nagy, szőke bajusszal. A vele szemben ülő asszony szinte gyermek még – talán húszéves. Testhez simuló fekete kosztüm volt rajta, fehér szaténblúz; a csinos kis fekete turbán divatosan, hetykén félrecsapva a fején. Gyönyörű idegenes arca, nagyon fehér bőre, nagy, barna szeme, koromfekete haja volt. Hosszú szipkából szívta a cigarettáját. Gondosan ápolt kezén bíborvörös körmök. Nagy smaragdköves platinagyűrűje volt. Kacérság égett a tekintetében és a hangjában.

– Elle est jolie… et chic15 – morogta Poirot. – Férj és feleség?

Bouc bólintott.

– Azt hiszem, a magyar nagykövetségről – mondta. – Szép pár.

Még ketten ebédeltek – MacQueen, Poirot útitársa, a gazdájával, Mr. Ratchett-tel. Az utóbbi szemben ült Poirot-val, és Poirot ismét tanulmányozhatta ezt a nem valami megnyerő ábrázatot, megfigyelhette a homlok hazug nyájasságát és a kegyetlen kis szempárt.

Bouc úgy látszik, észrevette, hogy barátjának arckifejezése megváltozik.

– Csak nem a vadállatot figyeli? – kérdezte.

Poirot bólintott.

Amikor Poirot kávéját kihozták, Bouc felállt. Hamarabb kezdett ebédelni, mint a barátja, hamarabb is fejezte be.

– Visszamegyek a fülkémbe – mondta. – Jöjjön majd át hozzám, beszélgessünk.

– Örömmel.

Poirot lassan iszogatta a kávéját, és likőrt is rendelt. A pincér asztaltól asztalig járt pénzes dobozával, a számlák összegét hajtotta be. Az idős amerikai hölgy hangja egyszerre éles lett, és panaszkodó.

– Azt is mondta a lányom, hogy vegyek egy füzetnyi ételszelvényt, és semmi gondom nem lesz. Pedig ez nem igaz. Először is, úgy látszik, tíz százalék borravalót számolnak fel, aztán ki kell fizetni még az ásványvizet is, méghozzá valami furcsa vizet. Nincs sem eviani, sem vichyi vizük, és ez felettébb különös.

– Az a helyzet… hogy is mondják ezt… hogy mindenhol a helyi ásványvizet szolgálják fel – magyarázta a birkaképű hölgy.

– Ez felettébb különös – nézett undorral az előtte heverő aprópénzhalomra az amerikai nő. – Nézze csak meg, milyen furcsa pénzt adnak vissza. Dínárokat vagy mit. Amelyik pénz így néz ki, nem is érhet semmit. A lányom is azt mondta…

Mary Debenham hátratolta a székét, meghajtotta a fejét a másik két nő felé, és távozott. Arbuthnot ezredes is felállt, és követte. Az amerikai nő összeszedte a lenézett aprópénzt, és elindult a birkaszerű hölgy kíséretében a többiek nyomában. A magyarok már korábban elmentek. Csak Poirot, Ratchett és MacQueen maradt az étkezőkocsiban.

Ratchett mondott valamit a társának, erre az is felkelt, és elhagyta a kocsit, Ratchett is felállt, de nem követte MacQueent, hanem váratlanul lehuppant a Poirot-val szemközti székre.

– Nem kaphatnék egy kis tüzet? – kérdezte behízelgő orrhangon. – Ratchett vagyok.

Poirot biccentett. A zsebébe nyúlt, elővett egy doboz gyufát, átnyújtotta, a másik ember elvette, de nem gyújtott meg egy szálat sem.

– Azt hiszem – mondta helyette –, Mr. Hercule Poirot-hoz van szerencsém, nemdenem?

Poirot megint biccentett.

– Monsieur, az értesülései helyesek.

Érezte, hogy a ravasz, furcsa szempár gondosan vizsgálgatja. Ratchett csak ezek után szólalt meg újra:

– Az én hazámban gyorsan a tárgyra szoktunk térni, Mr. Poirot. Szeretném, ha vállalna egy megbízatást.

Poirot egy kissé felhúzta a szemöldökét.

– A clientèle16-em, monsieur, elég szűk körű. Nagyon kevés ügyet vállalok.

– Értem. Természetesen. De ez a megbízatás sok pénzt jelent, Mr. Poirot. – Megismételt két szót lágy, rábeszélő hangon: – Sok pénzt.

Poirot egy percig hallgatott.

– És mi az, amit az ön megbízatásából meg kellene tennem, Monsieur… ööö… Ratchett? – kérdezte aztán.

– Gazdag ember vagyok, Mr. Poirot. Nagyon gazdag. Az ilyen embereknek ellenségei vannak. Nekem is van ellenségem.

– Csak egy?

– Mire céloz ezzel a kérdéssel? – szisszent fel Ratchett.

– Monsieur, tapasztalatom szerint, ha valaki abban a helyzetben van, hogy ellenségei lehetnek, ahogy ön az imént mondta, akkor rendszerint nem csak egy ellenségről van szó.

Ratchett mintha megkönnyebbült volna Poirot válasza hallatán. Gyorsan folytatta:

– Igen, értem, hogyan gondolja. Egy ellenség vagy több, nem számít. A személyes biztonságom az, ami számít.

– A biztonsága?

– Életveszélyesen megfenyegettek, Mr. Poirot. Én olyan ember vagyok, aki elég jól tud vigyázni magára – mondta Ratchett komoran, és kabátjának zsebéből egy kis pisztolyt húzott elő egy pillanatra. – Azt hiszem, nem tartozom azok közé, akik elbóbiskolnak, és álmukban lepik meg őket. De úgy gondolom, jobb, ha kétszeresen is gondoskodom a biztonságomról. Azt hiszem, maga az én emberem, Mr. Poirot. És ne felejtse: sok pénzről van szó.

Poirot néhány percig szótlanul nézett rá. Az arcáról semmilyen érzelmet nem lehetett leolvasni. A másik ember még csak nem is találgathatta, milyen gondolatok járnak az elméjében.

– Sajnálom, monsieur – szólalt meg végül. – Nem tehetem meg magának ezt a szívességet.

A másik ravasz tekintetet vetett rá.

– Mondja meg, hogy mit kér.

Poirot a fejét rázta.

– Félreért, monsieur. Igen szerencsés ember vagyok a szakmában, elég pénzem van, jut belőle mindenre, amire szükségem vagy amihez kedvem van. Csak olyan ügyeket vállalok, amelyek érdekelnek.

– Csodálom az idegeit – mondta Ratchett. – Húszezer dollár talán mégis kísértésbe fogja hozni.

– Nem.

– Ha többet akar, csalódni fog. Tudom, hogy mi mit ér meg nekem.

– Én is tudom, Monsieur Ratchett.

– Mi nem tetszik az ajánlatomban?

Poirot felállt.

– Bocsásson meg, hogy személyeskedni fogok a válaszomban. Az arca nem tetszik, Monsieur Ratchett – mondta.

És ezzel távozott az étkezőkocsiból.

Jegyzetek

1 Csakugyan.

2 Kb.: Nos, rendben.

3 Beszállás.

4 Végre.

5 Itt: Íme, parancsoljon.

6 Csinos nő.

7 Ez aztán bosszantó.

8 Itt: Rendben van; értem.

9 Ó, öregem (barátom).

10 Drága (barátom).

11 Ó, ezek az ügyek!

12 Pontosan!

13 Hogyhogy?

14 Egészen a végén.

15 Szép nő… és stílusos.

16 Klientúra.

Tartalom

Első rész: A tények

Első fejezet – Fontos utas a Taurus expresszen

Második fejezet – A Tokatlian Szálló

Harmadik fejezet – Poirot nem vállal egy megbízást

Negyedik fejezet – Kiáltás az éjszakában

Ötödik fejezet – A bűntény

Hatodik fejezet – Asszonyra vall!

Hetedik fejezet – A holttest

Nyolcadik fejezet – Az Armstrong lány elrablása

Második rész: A vallomások

Első fejezet – A hálókocsi-kalauz vallomása

Második fejezet – A titkár vallomása

Harmadik fejezet – Az inas vallomása

Negyedik fejezet – Az amerikai hölgy vallomása

Ötödik fejezet – A svéd hölgy vallomása

Hatodik fejezet – Az orosz hercegné vallomása

Hetedik fejezet – Andrényi gróf és grófné vallomása

Nyolcadik fejezet – Arbuthnot ezredes vallomása

Kilencedik fejezet – Mr. Hardman vallomása

Tizedik fejezet – Az olasz vallomása

Tizenegyedik fejezet – Miss Debenham vallomása

Tizenkettedik fejezet – A német komorna vallomása

Tizenharmadik fejezet – Az utasok vallomásának összefoglalása

Tizennegyedik fejezet – Miről tanúskodott a fegyver?

Tizenötödik fejezet – Miről tanúskodtak az utasok csomagjai?

Harmadik rész: Poirot hátradől a székben, és gondolkozik

Első fejezet – Melyikük?

Második fejezet – Tíz kérdés

Harmadik fejezet – Néhány jelentőségteljes pont

Negyedik fejezet – Zsírfolt egy magyar útlevélben

Ötödik fejezet – Dragomirov hercegné keresztneve

Hatodik fejezet – Második beszélgetés Arbuthnot ezredessel

Hetedik fejezet – Kicsoda Mary Debenham?

Nyolcadik fejezet – További meglepetések

Kilencedik fejezet – Poirot két megoldása

Jegyzetek

www.agathachristie.hu

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0