A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Victoria Aveyard: War Storm

HarperTeen an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2018

Fordította: Kleinheincz Csilla

Könyvterv: Gelányi Mariann

Szerkesztette: Daróczi Péter

Copyright © 2018 by Victoria Aveyard

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-862-4

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Szüleimnek, barátaimnak és neked

• ELSŐ FEJEZET •

Mare

Hosszúra nyúlik a csönd.

Corvium ásító terei vesznek minket körül; tele van emberekkel, mégis üresnek érzem.

Oszd meg, és uralkodj!

Az utalás egyértelmű, a határokat élesen meghúzták. Farley és Davidson engem figyelnek, én pedig őket.

Felteszem, Calnek halvány sejtelme sincs arról, hogy a Skarlát Gárdának és Montfortnak nem áll szándékában meghagyni neki a trónt. Felteszem, jobban izgatja a korona, mint az, mit gondol bármelyik Vörös. És felteszem, nekem sem kellene tovább Calnek hívnom.

Tiberias Calore. Tiberias király. Hetedik Tiberias.

Ezzel a névvel született, ezt a nevet viselte, amikor először találkoztam vele.

Ő tolvajnak nevezett. Ez volt a nevem.

Bárcsak kitörölhetném az agyamból az elmúlt egy órát. Bárcsak kicsit hátradőlhetnék. Összeeshetnék. Lerogyhatnék. Bárcsak még egy pillanatig élvezhetném azt a különös, örömteli nyugalmat, amikor nem éreztem egyebet, csak fáradt izmaim és összeforrt csontjaim sajgását. Az ürességet a csata izgalmai után. Cal szeretetének és támogatásának bizonyosságát. De még összetört szívvel sem vagyok képes gyűlölni őt a választásáért. Majd később dühöngök.

Farley arcán szokatlan aggodalom. Diana Farley-tól a hideg eltökéltséget vagy az izzó haragot szoktam meg. Amikor észreveszi, hogy nézem, sebhelyes ajka megrándul.

– Tájékoztatom a Parancsnokságot Cal döntéséről – töri meg a feszült csendet. Halkan, kimérten beszél. – Csak a Parancsnokságot. Ada majd elviszi az üzenetet.

A montforti primus egyetértően bólint. – Jó. Azt hiszem, Dobos és Hattyú tábornokok már sejthetnek valamit. Színre lépése óta szemmel tartják a Lerolan királynét.

– Anabel Lerolan legalább néhány hetet Maven udvarában töltött. Elég időt – felelem. A hangom érdekes módon nem remeg. Szavaim egyenletes erővel hangzanak. Erősnek kell mutatnom magam, még ha nem is érzem magamat annak. Hazugság, de jó célt szolgál. – Valószínűleg több információval rendelkezik, mint amennyit tőlem kaptatok.

– Talán – bólint Davidson elgondolkodva. Összeszűkült szemmel néz le a földre, de nem kutatva, hanem összpontosítva. Egy terv kezd kibontakozni a fejében. Az előttünk álló út nem lesz könnyű. Ez még egy gyerek számára is nyilvánvaló. – Ezért kell visszamennem oda – teszi hozzá szinte mentegetőzve. Nem tudok haragudni rá azért, amit muszáj megtennie. – Éber szem és éber fül, igaz?

– Éber szem és éber fül – vágjuk rá Farley-val egyszerre, ami mindkettőnket meglep.

Davidson odébb lép, kihátrál a sikátorból. A nap megcsillan fényes, ősz haján. A csata után lemosta az izzadságot és a hamut, vérfoltos egyenruháját frissre cserélte, hogy szokásosan nyugodt, összeszedett és meglepően hétköznapi legyen. Bölcs döntés. Az Ezüstök rengeteg energiát fordítanak a megjelenésükre, a külsőben megnyilvánuló erő és hatalom hamis büszkeségérzetének megteremtésére. Különösen Samos király és családja a fölöttünk magasodó toronyban. Volo, Evangeline, Ptolemus és a sziszegő viperakirályné mellett Davidson alig kelt feltűnést. Ha akarna, bele tudna olvadni a falakba. Nem számítanak majd rá. Sem ránk.

Reszketve beszívom a levegőt, és nagyot nyelek, ahogy új gondolatom támad: Cal sem fog számítani ránk.

Tiberias, javítom ki magamat dühösen. Kezem ökölbe szorul, körmeim a tenyerembe vájnak, a fájdalom megnyugtat. Tiberiasnak kell hívnom.

Corvium fekete falai ostrom híján szokatlanul némák. Elfordulok Davidson távolodó alakjától, hogy végignézzek az erődváros belső falának mellvédjén. A didergők hóvihara rég eloszlott, a sötétség elmúlt, és minden kevésbé impozánsnak látszik. Korábban Vörös katonákat tereltek át a városon, legtöbbjük az elkerülhetetlen halál felé menetelt, amely egy lövészárokban várta. Most Vörösök járőröznek a falakon, az utcákon, a kapuknál. Vörösök ülnek az Ezüst királyok mellett, és háborúról beszélnek. Néhány élénkpiros sálat viselő katona sétál, tekintetük cikázik, sokat használt puskájukat markolják. A Skarlát Gárdát nem lehet meglepni, bár nem sok okuk van ennyire résen lenni. Legalábbis egyelőre. Maven seregei visszavonultak. És még Volo Samos sem olyan vakmerő, hogy Corvium szívéből kíséreljen meg támadást. Addig nem, amíg szüksége van a Gárdára, Montfortra és ránk. És különösen nem úgy, hogy szüksége van Calre – nem, te hülye, Tiberiasra – az egyenlőségről szóló üres papolásával együtt. Volónak szüksége van a nevére, a koronájára és az átkozott házasságára az átkozott lányával.

Az arcom lángol. Szégyellem hirtelen támadt féltékenységemet. Nem azért kellene aggódnom, hogy elveszítem. Az elvesztésének pedig nem kellene jobban fájnia, mint a halál lehetőségének, hogy alulmaradunk a háborúban, és minden, amiért harcoltunk, hiábavalónak bizonyul. Mégis fáj. Nem tehetek mást, muszáj elviselnem.

Miért nem mondtam igent?

Elutasítottam az ajánlatát. Hátat fordítottam neki. Egy másik árulás marcangolt – Cal árulása, de a sajátom is. Az ígéretet, amit a szeretlek jelent, mindketten megtettük, és aztán mindketten megszegtük. Azt kellene jelentenie: előrébb helyezlek mindennél. Jobban vágyom rád. Mindig szükségem van rád. Nem tudok élni nélküled. Bármit megtennék, hogy ne kelljen különválnunk egymástól.

De ő erre nem volt hajlandó. Így én sem tartom magam hozzá.

Kevesebbet érek, mint a koronája, ő pedig kevesebbet ér számomra, mint az ügy, amelyért harcolok.

És sokkal, sokkal kevesebbet, mint a félelmem egy másik ketrectől. Hitvestárs, mondta, felajánlva nekem egy elérhetetlen koronát. Királynévá tenne, ha Evangeline-t ismét félre tudná állítani. De azt már tudom, milyen egy király jobbjáról szemlélni a világot. Még egyszer nem akarok úgy élni. Akkor sem, ha Cal nem olyan, mint Maven – a trón attól még ugyanaz. Megváltoztatja, megrontja az emberek lelkét.

Különös élet volna az. Cal a koronájával és a Samos királynéjával meg velem. Egyik részem még így is azt kívánja, bárcsak igent mondtam volna. Könnyű lett volna. Hátraléphettem, győzhettem volna – egy olyan világot élvezhettem volna, amelyről korábban még csak nem is álmodtam. A családom kényelemben élhetne. Biztonságban lennénk. És Callel maradhattam volna. Egy Vörös lány egy Ezüst király mellett. A hatalommal együtt, hogy megváltoztassam a világot, megöljem Mavent. Hogy rémálmok és félelmek nélkül éljem az életemet.

Az ajkamba harapva próbálom elűzni a sóvárgást. Csábító a kép, és már-már megértem Cal döntését. Még egymástól elszakítva is tökéletesen összeillünk.

Farley mocorgásának nesze kizökkent gondolataimból. Sóhajtva a sikátor falának támaszkodik, és keresztbe fonja karját. Davidsontól eltérően ő nem cserélte le véres egyenruháját. Az övé nem is olyan undorító, mint az enyém, nem borítja sár és mocsok. Némi ezüst vér fröccsent ugyan rá, de az is már feketére száradt. Alig néhány hónap telt el Clara születése óta, és Farley viseli még csípőjén a terhességből visszamaradt kilókat. Kék szeméből minden melegség eltűnt, most harag szikrázik benne. Nem rám irányul; felfelé néz, a fölénk magasodó toronyra, ahol az Ezüstök és Vörösök furcsa tanácsa próbál dönteni a sorsunkról.

– Ő volt odabent. – Nem várja meg, hogy megkérdezzem, kire gondol. – Ezüst haj, vastag nyak, nevetséges páncél. Keresztüldöfte Shade szívét, mégis él és virul.

Amikor eszembe jut Ptolemus Samos, a tenyerembe vájom a körmeimet. A Hasadék hercege. A bátyám gyilkosa. Akárcsak Farley-t, engem is elönt a düh. És ezzel együtt a szégyen is.

– Igen.

– Mert alkut kötöttél a húgával. A szabadságod az életéért cserébe.

– A bosszúmért cserébe – mormolom. – És igen, a szavamat adtam Evangeline-nek.

Farley megvetése egyértelmű a vicsorításából. – A szavadat adtad egy Ezüstnek. Egy ilyen ígéret annyit sem ér, mint a hamu.

– Attól még ígéret.

Farley felhorkan, ami morgásnak hallatszik. Kihúzza magát, és szembefordul a toronnyal. Kíváncsi vagyok, mennyi önuralmába kerül megállni, hogy vissza ne térjen, és ki ne tépje Ptolemus szemgolyóját. Ha képes volna rá, én nem állnék az útjába. Sőt hoznék magamnak egy széket, hogy végignézzem.

Ellazítom az öklömet, és elraktározom tudatomban a fájdalmat. Halkan közelebb húzódom Farley-hoz. Pillanatnyi habozás után a karjára teszem a kezemet. – Én tettem az ígéretet. Nem te. Sem más.

Farley mozdulatlanná dermed, és vicsorgása lassan mosollyá változik. Egyenesen rám néz, szeme kéken csillan a napfényben. – Azt hiszem, hozzád jobban illik a politika, mint a háború, Mare Barrow.

Fájdalmasan elmosolyodom. – A kettő ugyanaz. – Ezt a kemény leckét csak sokára tanultam meg. – Gondolod, hogy képes vagy rá? Meg tudod ölni?

Régebben csak kérkedve fújt volna a felvetésre, hogy esetleg nem képes rá. Farley kemény nő, még keményebb páncél mögött. De valami – talán Shade és Clara, a kapocs, amelyen osztozunk – belátást enged a tábornok merev és magabiztos külseje mögé. Tétovázik, gúnyos mosolya eltűnik.

– Nem tudom – mormolja. – De ha nem próbálom meg, sohasem leszek képes együtt élni ezzel, vagy belenézni Clara szemébe.

– És én sem, ha belehalsz a próbálkozásba. – Megszorítom a karját. – Kérlek, ne légy buta.

Mintha csak egy kapcsolót fordítottam volna el, gúnyos mosolya visszatér, és még egy kacsintással is tetézi. – Hát mikor voltam én buta, Mare Barrow?

Ahogy felnézek rá, bizsergés fut végig a tarkómon lévő hegeken, amelyekről már majdnem elfeledkeztem. A fájdalom eltörpül a többi mellett. – Csak szeretném tudni, mi lesz a vége – suttogom, remélve, hogy megérti.

Megrázza a fejét. – Nem tudom, mit mondjak egy olyan kérdésre, amelyre túl sok válasz adható.

– Úgy értem… mi lesz Shade-del? Ptolemusszal? Megölöd, és aztán? Evangeline megöl téged? Megöli Clarát? Megölöm Evangeline-t? És így tovább, vég nélkül? – Nem ismeretlen számomra a halál, de ez egészen más. Kiszámított halál. Ilyesmit Maven tenne, de nem mi. Még akkor is, ha Farley már jóval régebben halált ígért Ptolemusnak, amikor még Mareena Titanosnak álcáztam magamat, de az a Gárda nevében történt. Egy ügyért, nem pedig vak és véres bosszúért.

Kéken ragyogó szeme elkerekedik. – Azt akarod, hogy életben hagyjam?

– Természetesen nem – csattanok fel. – Nem tudom, mit akarok. Nem tudom, mit beszélek. – Szavaim zavarosak. – De attól még elgondolkoztat, Farley. Tudom, hogy megváltoztatja az embert és a körülötte lévőket a bosszú és a harag. És persze azt sem akarom, hogy Clara anya nélkül nőjön fel.

Elfordítja a fejét, és elrejti az arcát. De így sem elég gyors, és megpillantom a hirtelen előbukkanó könnyeket. Megrántja vállát, és lerázza magáról a kezemet.

Nem tágítok. Muszáj hallania. – Shade-et már elvesztette, és ha választhatna az apja megbosszulása és egy élő anya között – tudom, mit választana.

– Ha már választásokról beszélünk – mondja rekedten, de még mindig nem néz rám. – Büszke vagyok a tiédre.

– Farley, ne válts témát.

– Nem hallottad, amit mondtam, villámlány? – Szipogva elmosolyodik, és visszafordul, hogy lássam kivörösödött arcát. – Azt mondtam, büszke vagyok rád. Jegyezd meg. Vésd az eszedbe. Valószínűleg többet nem fogod hallani.

Önkéntelenül kuncogok. – Jó. Mégis mire is vagy büszke pontosan?

– Hát, a divatérzéked – söpör le a vállamról véres koszt – és a kedves, nyugodt természeted mellett…

Megint felnevetek.

– …azért is vagyok büszke rád, mert tudom, milyen elveszíteni azt, akit szeretsz. – Ezúttal ő fogja meg a karomat, talán, hogy ne tudjak elszökni a beszélgetés elől, amelyre érzésem szerint nem állok készen.

Mare, válassz engem. Alig egy órája hangzottak el a szavak, és könnyen kísértenek.

– Árulásnak éreztem – suttogom.

Farley állát bámulom, hogy ne kelljen a szemébe néznem. A szája bal sarkában húzódó heg mély, kicsit oldalra húzza az ajkát. Tiszta vágás. Kés nyoma. Amikor először találkoztam vele Will Whistle régi kocsijában egy kék gyertya fényénél, még nem volt ott.

– Tőle? Még szép…

– Nem. Nem tőle. – Fölöttünk felhő úszik el, és árnyékot vet ránk. A nyári szellő szokatlanul hideg. Megborzongok, és ösztönösen Calre és a melegségére vágyom. Ő sohasem hagyta, hogy fázzam. A gondolatra, hogy minek fordítottunk hátat, összeszorul a gyomrom. – Ígéreteket tett nekem – folytatom –, de én is megígértem neki dolgokat. Megszegtem a szavam. És neki vannak más ígéretei is, amelyeket be kell tartania. Amelyeket önmagának, a halott apjának tett. A koronát hamarabb szerette meg, mint engem, akár tisztában van ezzel, akár nem. És végeredményben azt hiszi, helyesen cselekszik, mindenkiért. Hogyan hibáztathatnám őt ezért?

Összeszedem magam, és belenézek Farley szemébe. Nincsen számomra válasza, legalábbis olyan nem, amelynek örülnék. Ajkába harap, nem mondja ki, amit akart. Nem működik.

Felhorkant, számára ilyen a gyengédség. Tüskés, mint mindig. – Ne mentegesd őt, és azt sem, ami lett.

– Nem teszem.

– Pedig úgy hangzik – sóhajt fel fáradtan. – Egy másmilyen király is csak király. Lehet, hogy egy fajankó, de ezt még ő is tudja.

– Lehet, hogy számomra is ez lett volna a helyes. A Vörösök számára. Ki tudja, mit érhetett volna el egy Vörös királyné?

– Nagyon keveset, Mare, ha egyáltalán lett volna befolyásod – jelenti ki hűvös magabiztossággal. – Ha változást hozhatott volna a fejedre tett korona, az túl lassú és kevés lett volna. – Ellágyul a hangja. – És túl könnyen visszafordítható. Nem lett volna tartós. Akármit érünk is el, veled együtt meghalt volna. Ne vedd rossz néven, de a világnak, amelyet felépítünk, túl kell élnie minket.

Hogy az utánunk jövőké lehessen.

Farley tekintete szinte természetfeletti intenzitással fúródik belém. Clara Shade szemét örökölte, nem az anyjáét. Mézbarna, nem pedig tengerkék. Kíváncsi vagyok, melyik része fog jobban hasonlítani Farley-ra, és melyik Shade-re.

A szél felborzolja Farley frissen nyírt haját, amely sötétaranynak látszik a fellegek árnyékában. A sebhelyek alatt még mindig fiatal, egy újabb háborúban és rombolásban edzett gyerek. Rosszabb dolgoknak volt szemtanúja, mint én, és sokkal többet tett, mint én valaha. Több áldozatot hozott, és többet is szenvedett. Elvesztette az anyját, a húgát, a bátyámat, a szerelmét. Azt, aki lenni szeretett volna kislányként. Mindent. Ha ő képes továbbmenni, hinni abban, amit teszünk, akkor én is. Bár sokszor összezördülünk, megbízom Farley-ban. A szavai pedig szokatlan, de szükséges vigasztalást jelentenek. Túl sok időt töltöttem a saját gondolataimmal, magammal vitatkozva, már torkig vagyok az egésszel.

– Igazad van. – Valami fölenged bennem, és a Cal ajánlatából táplálkozó furcsa álom homályba vész, és vissza sem tér.

Nem lesz belőlem Vörös királyné.

Farley szinte fájdalmasan megszorítja a vállamat. A gyógyítók fáradozásai ellenére még mindig sajog minden porcikám, neki pedig átkozottul erős a marka.

– Különben is – teszi hozzá –, nem te kerültél volna a trónra. A Lerolan királyné és a Hasadék királya elég világossá tették az álláspontjukat. Az a Samos lány foglalta el.

Csak prüszkölök a felvetésre. Evangeline Samos elég nyilvánvalóvá tette szándékait a tanácsteremben. Meglep, hogy Farley-nak nem tűnt fel. – Ha egy mód van rá, elkerüli.

– Hm? – Éles pillantást vet rám, én meg vállat vonok.

– Láttad, mit művelt odabent, hogyan provokált. – A friss emlék bevillan: Evangeline mindenki előtt egy Vörös szolgát szólít magához, összetöri a kelyhet, kényszeríti a szerencsétlen szolgálót, hogy takarítsa fel, mindezt szórakozásból teszi. Hogy a teremben mindenkit felingereljen, akinek vörös színű a vére. Nem nehéz megérteni, miért tette, vagy mit akar elérni. – Egyetlen porcikája sem kívánja ezt a szövetséget, különösen, ha hozzá kell mennie… Tiberiashoz.

Farley ez egyszer meglepődik. Zavartan pislog, de a kíváncsisága feltámad. – De visszakerült oda, ahonnan kiindult. Azt hittem… Úgy értem, nem állítom, hogy bármit is értek az Ezüstök viselkedéséből, de…

– Evangeline most már saját jogon is hercegnő, és mindene megvan, amire életében vágyott. Nem hiszem, hogy szeretne megint valaki más tulajdona lenni. Számára csak ennyit jelentett az eljegyzésük. És neki is – teszem hozzá, és megsajdul a szívem. – Egy hatalomért köttetett üzletet. Olyan hatalomért, amivel már rendelkezik, vagy… – és elcsuklik a hangom – …olyan hatalomért, amelyre már nem vágyik. – Visszagondolok Evangeline-re, a vele töltött időre a Fehértűz Palotában. Megkönnyebbült, amikor Maven Iris Cygnetet vette el helyette. És nemcsak azért, mert Maven egy szörnyeteg volt. Azt hiszem… volt valaki más, akit jobban szeretett. Még önmagánál és Maven koronájánál is jobban.

Elane Havent. Miután Elane háza fellázadt, emlékszem, Maven Evangeline kurvájának nevezte őt. A tanácsban nem fedeztem fel Elane-t, de a Haven-ház többsége a Samos-ház mögé állt, és velük kötött szövetséget. Mindannyian árnyékok, akik tetszés szerint elrejtőzhetnek. Gondolom, Elane akár végig ott lehetett, anélkül, hogy észrevettem volna.

– Gondolod, ha tudná, meghiúsítaná az apja munkáját? – Farley úgy néz, mint egy macska, amelyik éppen most kapott el egy kövér egeret. – Ha valaki… segítene neki?

Cal nem mondott le a koronáról a szerelméért. De vajon Evangeline megtenné?

Valami azt súgja, hogy talán. Az a sok intrika, csendes ellenállás, borotvaélen táncolás…

– Lehet. – A szó mindkettőnk számára új értelmet nyer. Új súly terheli. – Megvannak a maga indítékai. És azt hiszem, ez némi előnyt ad nekünk.

Farley ajka halvány mosolyra húzódik. A tapasztaltak ellenére hirtelen remény tölt el. Farley vigyorogva belebokszol a karomba.

– Barrow, megint feljegyezheted. Átkozottul büszke vagyok rád.

– Néha tényleg csinálok valami hasznosat is.

Felnevet, és odébb megy, közben int, hogy kövessem. A sikátoron túl a sugárút, burkolata ragyog, ahogy a hó maradékát is felolvasztja a nyári nap. Habozom, nem szívesen hagyom el a sötétség biztonságát. A keskeny téren túl nagynak tűnik a világ. Corvium belső fala fölénk magasodik, és az egésznek a középpontjában a torony áll. Fáj az első lépés. A második szintén.

– Nem kell visszamenned – motyogja Farley, és mellém lép. Komoran tekint fel a toronyra. – Majd elmondom, hogy alakult. Davidson és én elbírunk vele.

Nem tudom, el tudnám-e viselni, hogy visszamenjek a tanácsterembe, és némán üljek, miközben Tiberias mindent az arcomba vág, amit valaha tettünk. De muszáj. Olyasmiket is észreveszek, amelyeket a többiek nem. Olyan dolgokról tudok, amelyekről ők nem. Vissza kell mennem. Az ügy érdekében.

És érte.

Tagadni sem tudnám, mennyire vágyom rá, hogy visszamehessek érte.

– Mindent tudni akarok, amit te is – súgom Farley-nak. – Mindent, amit Davidson tervez. Semmibe nem megyek bele vakon.

Hamar rááll. Szinte túl gyorsan is. – Persze.

– A tiéd vagyok, felhasználhatsz. Ahogy csak akarsz. Egy feltétellel.

– Mondd.

Lelassítok, és Farley is hozzám igazítja lépteit. – Életben maradhat. Ha ennek az egésznek vége.

Félrebillenti a fejét.

– Törd szét a koronáját, pusztítsd el a trónját, szaggasd szét a királyságát. – Minden erőmet összeszedve nézek fel rá. A véremben cikázó villám hevesen reagál, és a szabadulásért esdekel. – De Tiberias életben marad.

Farley beszívja a levegőt, és teljes, félelmetes magasságában kihúzza magát. Úgy érzem, keresztüllát rajtam, egészen a tökéletlen szívemig. De megmakacsolom magamat. Kiérdemeltem ezt a jogot.

Remegő hangon válaszol. – Ezt nem tudom megígérni. De megpróbálom. Biztosan megpróbálom, Mare.

Legalább nem hazudik nekem.

Úgy érzem, kettészakadok. Egy nyilvánvaló kérdés tolakszik az elmémbe. Egy újabb döntés. Az ő élete, vagy a győzelmünk? Nem tudom, melyik oldalt választanám, ha döntenem kellene. Melyik oldalt árulnám el. Ez a tudás elevenembe vág, és legbelül vérzek.

Azt hiszem, erről beszélt a jós. Jon nem sokat mondott, de a szavainak kiszámított jelentősége volt. Bármennyire is húzódozom tőle, el kell fogadnom a sorsot, amit megjósolt.

Hogy felemelkedjem.

Egyedül.

Lépésről lépésre haladok a burkolat kövein. A szél ismét feltámad, ezúttal nyugatról fúj, és eltéveszthetetlenül vér szagát sodorja magával. Rám tör a sok emlék és a hányinger. Az ostrom. A holttestek. A kétszínű vér. Csuklóm elroppan egy kőbőrű markában. Nyakak törnek el, mellkasok robbannak szét húst, zsigereket és csontokat fröcskölve szét. A csata hevében könnyű volt távol maradni az iszonyattól. De már nem az. Szívverésem felgyorsul, egész testemet hideg verejték borítja. Hiába éltük túl, és győztünk, a veszteség és a rettegés szakadékká mélyült a lelkemben.

Még mindig érzem őket: az idegeket, az elektromos vonalakat, amelyeket a villámaim kirajzoltak azokban, akiket megöltek. Mint vékony, izzó ágak: mindegyik más, mégis ugyanolyan. Számukat sem tudom. Vörös és kék egyenruhák, nortaiak és tóvidékiek. Mindannyian Ezüstök.

Remélem.

Az eshetőség, hogy talán nemcsak Ezüstök, szinte letaglóz. Maven korábban is Vörösöket használt ágyútöltelékként vagy emberi pajzsként. Bele sem gondoltam. De egyikünk sem – vagy talán a többieket nem érdekelte. Sem Davidsont, sem Calt, de még Farley-t sem, ha úgy gondolta, a végeredmény megéri az árat.

– Hé – mormolja, és megfogja a csuklómat. Ahogy megérzem az érintését a bőrömön, összerezzenek, ujjai úgy zárulnak rám, mint egy bilincs. Kirántom a kezemet a markából, és acsarogva fordulok el. Aztán szégyenemben elvörösödöm, amiért így reagáltam.

Farley feltartott kézzel, tágra nyílt szemmel hátrahőköl, de nem látok rajta félelmet, sem ítélkezést. Még szánalmat sem. Csak nem megértéssel tekint rám? – Bocs – mondja gyorsan. – Elfeledkeztem a csuklódról.

Aprót biccentek, és zsebre dugom a kezemet, hogy elrejtsem az ujjaim begyén pattogó lila szikrákat. – Semmi baj. Még csak nem is…

– Tudom, Mare. Akkor fordul elő, amikor lelassulunk. A test kezd megint több mindent feldolgozni. Néha túl sokat is, és ezt nem kell szégyellni. – Farley a toronytól elfelé mutat. – Az sem szégyellnivaló, ha az ember pihen. A barakkok…

– Voltak kint Vörösök? – A csatatér és Corvium már lerombolt falai felé intek. – Maven és a tóvidékiek Vörös katonákat is beküldtek a többivel?

Farley megrökönyödve pislog. – Tudtommal nem – mondja végül, és nyugtalanságot hallok a hangjában. Ő sem tudja. Nem is akarja tudni, de én sem. Nem bírnám elviselni.

Sarkon fordulok, Farley kénytelen felzárkózni mellém. Megint csend ereszkedik ránk, ezúttal haragtól és szégyentől terhesen. Magamhoz ölelem az érzést, kínzom magam a borzadállyal és a fájdalommal. Még több csata várható. Még többen fognak meghalni, mindegy, milyen színű a vérük. Ilyen a háború. Ilyen a forradalom. Mások is két tűz közé szorulnak majd. Ha ezt elfelejtjük, azzal ismét pusztulásra ítéljük őket.

Miközben felmegyünk a torony lépcsőjén, ökölbe zárt kezemet a zsebemben hagyom. Bőrömet egy fülbevaló szúrja, a vörös kő meleg a markomban. Ki kellene hajítanom az egyik ablakon. Ha van valaki, akiről meg kellene feledkeznem, az ő.

A fülbevaló mégis marad a zsebemben.

Egyszerre lépünk a tanácsterembe. Látásom elhomályosul, pedig megpróbálom elfoglalni a megszokott helyemet. Figyelni. Megjegyezni mindent. Réseket keresni a kimondott szavakon, titkokat és hazugságokat találni a kimondatlan gondolatok között. Ez nemcsak a figyelmem elterelését szolgálja, hanem feladat is egyben. Rádöbbenek, miért is akartam olyan nagyon visszajönni ide, pedig minden jogom megvolt elmenekülni.

Nem azért, mert ez fontos. Nem azért, mert hasznomat vehetik.

Hanem mert önző vagyok, gyenge és félek. Egyelőre nem maradhatok egyedül.

Úgyhogy leülök, figyelek és megfigyelek.

És mindvégig magamon érzem a tekintetét.

• MÁSODIK FEJEZET •

Evangeline

Könnyű volna végezni vele.

Arany cikornyák fonódnak az Anabel Lerolan nyakán ragyogó piros, fekete és narancssárga ékkövek köré. Elég volna egy rántás, és elvághatnám a nyaki ütőerét. Kivéreztethetném a testét és a tervét egyaránt. Mindenki szeme láttára véget vethetnék az életének és a jegyességnek. Tanúja lenne az anyám, az apám, Cal – nem beszélve a Vörös bűnözőkről és külföldi szörnyszülöttekről, akikkel egységbe kényszerültünk. De Barrow nem látná. Még nem jött vissza. Valószínűleg még mindig a hercege elvesztése miatt siránkozik.

Persze ez újabb háborút jelentene, és szétszakítana egy szövetséget, amelyen már így is sok a repedés. Képes lennék-e rá – elcserélném a hűségemet a boldogságra? Már a kérdés feltevésétől szégyellem magam, pedig csak eljátszottam a gondolattal.

Az öregasszony megérezheti a tekintetemet, mert rám pillant. Jól láthatóan gúnyos mosolyra húzza a száját, és hátradől székében. Fenséges látványt nyújt piros, fekete és narancssárga ruhájában.

Ezek nemcsak a Lerolan-ház színei, hanem a Calore-házé is. Bántóan nyilvánvaló, hogy hová húz.

Megborzongok, és inkább lepillantok a kezemre. Az egyik körmöm csúnyán beszakadt a csatában. Kifújom a levegőt, és egyik titángyűrűmet karommá formálom az ujjam végén. Trónom karfáján dobolok vele, hogy az anyámat bosszantsam. Ingerültségéről csak egy rám vetett ferde pillantás árulkodik.

Túl sokáig fantáziáltam arról, hogyan ölöm meg Anabelt, elvesztettem a szánalmas tanács ármányainak fonalát. Létszámunk megcsappant, csak sietve egyesült frakcióink vezetői maradtak itt. Tábornokok, nemes urak, hadnagyok és királyi családtagok. A montforti vezető beszél, aztán apa, majd Anabel, és aztán kezdik elölről. Mindannyian visszafogottan, hamis mosolyokat villantva és üres ígéreteket hangoztatva beszélnek.

Bárcsak Elane itt lehetne! El kellett volna hoznom magammal. Kérte is, hadd jöhessen, sőt könyörgött nekem. Elane még halálos veszélyben is a közelemben akart maradni. Próbálom kiverni a fejemből az utolsó együtt töltött pillanataink emlékét, amikor a karomban tartottam. Soványabb nálam, de lágyabb. Ptolemus az ajtóm előtt várt, és gondoskodott róla, hogy senki se zavarjon meg minket.

– Hadd menjek veled – suttogta Elane a fülembe legalább tucatszor, vagy talán százszor is. Az apja és az enyém viszont megtiltották.

Elég ebből, Evangeline.

Most már átkozom magamat. A fejetlenségben fel sem tűnt volna nekik. Végtére is Elane egy árnyék, és egy láthatatlan lányt könnyű becsempészni. Tolly biztosan segített volna. Nem akadályozná meg, hogy a felesége is eljöjjön, ha én kérem a segítségét. De képtelen voltam rá. Először még meg kellett nyerni egy csatát, és nem tudtam, képesek leszünk-e rá. Őt pedig nem tehettem ki kockázatnak. Elane Haven tehetséges, de nem egy harcos. A csata sűrűjében pedig csak elvonta volna a figyelmemet, aggódtam volna miatta, és ezt nem engedhettem meg magamnak. Most azonban…

Elég.

Ujjaim megszorítják a trón karfáját. Szeretném szétszaggatni a vasat. Otthon, az Oromház számos fémgalériája jó terepet biztosított a terápia számára. Háborítatlanul pusztíthattam, újonnan feltámadt haragomat minduntalan változó szobrokra zúdíthattam anélkül, hogy aggódnom kellett volna, ki mit gondolhat. Kíváncsi vagyok, Corviumban találok-e olyan nyugodt helyet, ahol ezt csinálhatom. Csak a feszültség levezetésének ígérete segít megőrizni a józanságomat. A karommá alakított gyűrűvel kaparászom a székemet, fém csikorog a fémen, de csak anya hallja. Nem tud leszidni érte szokatlan tanácsunk előtt, én pedig, ha már mindenáron közszemlén kell lennem, legalább a kevés előnyét kiélvezem.

Végül elszakítom gondolataimat Anabel védtelen nyakától és Elane hiányától. Ha kibúvót akarok keresni apám tervei alól, akkor nem árt, ha odafigyelek.

– A seregük visszavonul. Maven király haderejének nem szabad időt hagyni arra, hogy újrarendezzék a soraikat – mondja apa hűvösen. Mögötte látom a torony magas ablakain át a nyugati horizonton a lemenő napot. Az elpusztított tájról még mindig füst száll fel. – A sebeit nyalogatja.

– A fiú már a Fojtásban van – feleli gyorsan Anabel királyné. A fiú. Úgy beszél Mavenről, mintha nem is az unokája volna. De gondolom, nem is ismeri el a rokonának azok után, hogy Maven segített megölni Anabel fiát, Tiberias királyt. Maven nem az ő vére, csak és kizárólag Elaráé.

Anabel a karfára könyökölve előrehajol, ráncos kezét összekulcsolja. Egyik ujján még mindig ott csillog régi jegygyűrűje. Amikor az Oromházban meglepett minket, és bejelentette: az unokája mögé áll, nem viselt fémet, hogy elrejtőzzön magnetronérzékeink elől. Most azonban nyíltan villogtatja a gyűrűt, mintha incselkedne velünk, merjük csak a koronáját vagy az ékszereit felhasználni ellene. Minden egyes részletet tudatosan megtervezett. És ő maga sem fegyvertelen. Mielőtt Anabel királyné lett volna, harcos volt, tiszt a tóvidéki fronton. Egy eltörlő, vagyis az érintése halálos, és képes bármit – vagy bárkit – elpusztítani és felrobbantani.

Ha nem utálnám, amit rám kényszerít, még tisztelném is az elkötelezettségét.

– Seregeinek nagy része mostanra már bizonyára túljutott a Hajadon-vízesésen, és átlépte a határt – teszi hozzá. – Már a Tóvidéken vannak.

– A tóvidéki sereg is éppen olyan sebezhető. Addig kellene lesújtanunk rájuk, ameddig megtehetjük, legalább a lemaradókat kapjuk el. – Apám Anabelről az egyik Ezüst nemes úrra pillant. – A Laris flotta egy órán belül el tudna indulni, igaz?

Laris tábornok kihúzza magát apám pillantása alatt. Flaskája most üres, és a győzelem mámoros bódulatát élvezi. Köhécsel, és megköszörüli a torkát. A terem másik végéből is érzem piagőzös leheletét. – Igaz, felség. Csak a parancsot kell kiadnia.

Halk hang vág közbe: – Ha kiadja, én megvétózom.

Ezek Cal első szavai azóta, hogy visszatért Mare Barrow-val folytatott veszekedéséből, és a hatása nem marad el. A nagyanyjához hasonlóan ő is vörössel szegett fekete ruhát visel; már rég megszabadult a kölcsönzött egyenruhától, amelyet a csatában hordott. Megmoccan Anabel melletti székében: királyaként és az ügy szimbólumaként ott a helye. Nagybátyja, a Jacos-házból származó Julian a balján ül, Lerolan királyné pedig jobb oldalon. Egy király, aki érdemes arra, hogy a zászlaja alá gyűljünk.

Gyűlölöm érte.

Cal véget vethetett volna a nyomorúságomnak, felbonthatta volna az eljegyzésünket, visszautasíthatta volna apámat, aki a kezemet ajánlotta neki. De a koronáért cserébe eldobta magától Mare-t. És a koronáért cserébe csapdába ejtett engem.

– Micsoda? – Apa csak ennyit kérdez. Keveset mond, és még kevesebbet kérdez, emiatt már ez a kérdés is nyugtalanító. Önkéntelenül is megfeszülök.

Cal kihúzza magát, és még nagyobb teret tölt ki széles vállával. Öklére támasztja állát, elgondolkozva összehúzza szemöldökét. Nagyobbnak, idősebbnek, okosabbnak látszik. Egyenrangú a Hasadék királyával.

– Azt mondtam, megvétóznék egy olyan parancsot, amely mozgósítaná a légiflottát, vagy a koalíciónk bármely más osztagát, hogy ellenséges területen folytassa az üldözést – feleli Cal határozottan. El kell ismernem, még korona nélkül is királyi a viselkedése. Megköveteli a figyelmet, ha a tiszteletet nem is. Nem meglepő, hiszen erre nevelték, márpedig Cal nagyon lelkiismeretes. Nagyanyja ajkán feszült, de őszinte mosoly tűnik fel. Büszke az unokájára. – A Fojtás még mindig egy aknamező, és az információink a hírszerzéstől nem elégségesek, hogy a vízesések túloldalára kalauzoljanak. Csapda is lehet. Nem kockáztatom a katonák életét.

– Ebben a háborúban minden lépés kockázat. – Ptolemus szólal fel apám másik oldaláról. Ahogyan Cal, ő is teljes magasságában kihúzza magát a trónján. A lenyugvó nap vöröses árnyalatot kölcsönöz Tolly hajának, olajozott, ezüstszőke fürtjei ragyognak a hercegi korona alatt. Ugyanez a fény öltözteti Calt háza színeibe, és visz vörös fényt a szemébe, miközben háta mögött fekete árnyékokat nyújtóztat ki. A két fiú farkasszemet néz, ahogyan az a férfiak szokása. Mindent versengésként fognak fel, dohogok magamban.

– Micsoda éleslátás, Ptolemus herceg – szólal meg Anabel rideg hangon. – De őfelsége, Norta királya pontosan tudja, mi a háború. Én pedig egyetértek az értékelésével.

Már most királynak nevezi. Nemcsak nekem tűnik fel a szóválasztása.

Cal döbbenten lesüti szemét, de aztán gyorsan összeszedi magát, és eltökélten összeszorítja a fogait. Már döntött. Már nem hátrálhatsz meg, Calore.

A montforti primus, Davidson int az asztala mellől. A Skarlát Gárda parancsnokának és Mare Barrow-nak a társasága nélkül könnyű figyelmen kívül hagyni, én majdnem meg is feledkeztem róla.

– Egyetértek – mondja. Még a hangja is akcentus nélküli és jellegtelen. – A mi seregeinknek is kell idő a regenerálódáshoz, ennek a koalíciónak pedig arra, hogy… – Elhallgat, gondolkodik. Még mindig nem tudok olvasni az arckifejezéséből, és ez szörnyen zavar. Nem tudom, hogy akár egy suttogó képes volna-e áttörni a mentális pajzsát. – Egyensúlyt találjon.

Anyám nem olyan sztoikus természetű, mint az apám, és izzó, fekete tekintetét az újvérű vezetőre szegezi. Kígyója a mozdulatát követve szintén a primusra pislant. – Szóval a határon túl nincs hírszerzés, nincsenek kémek? Már megbocsásson, uram, de az volt a benyomásom, hogy a Skarlát Gárdának – ejti ki a nevét utálattal – mind Nortában, mind a Tóvidéken kiterjedt kémhálózata működik. Bizonyára hasznos lenne, hacsak a Vörösök nem túlozták el az erejüket. – Szavaiból csöpög a megvetés, mint a kígyóméreg.

– Az ügynökeinkkel minden rendben, felség.

A Vörös tábornok, az a szőke nő, akinek mintha oda lenne égetve arcára a mogorvaság, Mare-rel a sarkában belép a terembe. Átvágnak a tanácstermen, és leülnek Davidson mellé. Gyorsan és némán mozognak, mintha valamiképpen el tudnák kerülni, hogy a helyiségben mindenki őket bámulja.

Miközben Mare helyet foglal, egyenesen előrenéz. Rám szegezi a tekintetét. Meglepődve fedezek fel a szemében valami furcsa érzelmet. Lehetséges, hogy szégyelli magát? Nem, ez lehetetlen. Arcom mégis felforrósodik. Remélem, nem pirulok el, pedig harag és zavar is kavarog bennem, méghozzá okkal. Elfordulok Cal felé, hogy az a személy vonja el a figyelmemet, aki talán még nálam is nyomorultabbul érzi magát.

Cal persze megpróbál úgy tenni, mintha Mare jelenléte semmiféle hatással nem volna rá, de ő nem olyan, mint az öccse. Maventől eltérően neki nincsen gyakorlata az érzelmei elrejtésében. Bőrét ezüstös pír futja el, és megszínezi arcát, nyakát és még füle hegyét is. A teremben kissé megemelkedik a hőmérséklet, hullámzik benne az érzelem, amivel Cal küzd. Mekkora tökfej, gondolom megvetően. Választottál, Calore. Mindkettőnk sorsát tönkretetted. Legalább tehetnél úgy, mintha uralkodnál magadon. Ha valaki itt beleőrülhet abba, hogy megszakad a szíve, az én vagyok.

Már azt várom, hogy nyávogni kezdjen, mint egy elveszett kiscica. De csak pislog, és elszakítja tekintetét a villámlánytól. Egyik kezével megszorítja széke karfáját, mire a tűzcsiholó karkötő a csuklóján az alkonyi nap fényével felizzik. De uralkodik magán. A karkötő nem lobban lángra, és ő sem.

Calhez képest Mare kőszikla: rideg, makacs, érzéketlen. Szikrája sem látszik rajta az érzelmeknek. Csak bámul engem. Idegesítő, de nincs benne kihívás. A tekintetében furcsa módon nem látom nyomát a szokásos dühnek. Persze nem is éppen kedves, de legalább utálatot sem sugároz. Gondolom, a villámlánynak most nem sok oka van gyűlölni engem. Összeszorul a mellkasom – vajon tudja, hogy nem az én döntésem volt? Tudnia kell.

– Jó, hogy visszatért közénk, Barrow kisasszony – mondom neki őszintén. Garantáltan eltereli a Calore hercegek figyelmét.

Nem válaszol, csupán keresztbe fonja a karját.

Társa, a Skarlát Gárda tábornoka már nem elégszik meg ilyen könnyen a hallgatással. Sajnos. Maga ellen hívja ki a sorsot azzal, hogy mogorván válaszol az anyámnak: – Az ügynökeink jelenleg is kapcsolatban vannak, és követik Maven király visszavonuló seregét. Hírt kaptunk arról, hogy a katonái erőltetett menetben Detraon felé tartanak. Maven és néhány tábornoka az Eris-tavon hajóra szállt. Állítólag ők is Detraonba igyekeznek. A tóvidéki király temetése is szóba került. És sokkal több a gyógyítójuk, mint nekünk. Aki túlélte a csatát, hamarabb harcra kész állapotba kerül, mint a mieink.

Anabel metsző pillantást vet apára. – Igen, a Skonos-ház még mindig megoszlik a frakcióink között, és a többség hűséges maradt a trónbitorlóhoz. – Mintha ez a mi hibánk lenne. Megtettük, amit lehetett, és akit csak tudtunk, a magunk oldalunkra állítottunk. – Nem beszélve arról, hogy a tóvidékieknek saját bőrgyógyító házaik is vannak.

Davidson széles gesztussal int, és feszült mosollyal biccent. Szeme sarkában szarkaláb jelzi a korát. Negyven év körülinek gondolom, de nehéz pontosan megmondani.

Valamiféle furcsa tisztelgés vagy ígéret jeleként a homlokához érinti az ujjait. – Montfort segít. Több gyógyítóért tervezek petíciót benyújtani, mind az Ezüstök, mind a Fényesek soraiból.

– Petíciót? – biggyeszti le az ajkát megvetően apa. A többi Ezüst éppen ilyen értetlen, és elkapom Tolly tekintetét. A bátyám a homlokát ráncolja. Nem tudja, mire gondol Davidson. A gyomrom összeszorul, és az ajkamba harapok. Általában, amit az egyikünk nem tud, azt a másik pótolja. De ebben a témában mindketten sötétben tapogatózunk. Mint ahogy apa is. Akármennyire haragszom rá, ez jobban megrémít bárminél. Apa sem tud megvédeni minket olyasmitől, amit nem ért.

Mare is értetlenül néz. A fenébe ezekkel az emberekkel, fortyanok fel magamban. Kíváncsi vagyok, hogy az örökösen szemöldökét összevonó, sebhelyes nő tudja-e, miről beszél Davidson.

A primus halkan kuncog. Legalább az öreg élvezi a helyzetet. Lesüti hosszú, sötét szempilláit. Ha akarná, akár jóképű is lehetne, de gondolom, az nem szolgálná a célját, akármi is az. – Mint tudják, én nem vagyok király. – Fölemeli a tekintetét, végignéz apámon, Calen és Anabelen. – A népem akaratát szolgálom, és a népem más politikusokat is megválasztott, hogy az érdekeiket képviseljék. Nekik is egyet kell érteniük. Amikor visszatérek Montfortba, hogy további katonákat kérjek…

– Visszatér? – visszhangozza Cal, mire Davidson elhallgat. – Mikor tervezte ezt elmondani?

Davidson pillanatnyi tétovázás után vállat von. – Most.

Mare ajka megrándul. Nem tudom megállapítani, fintort vagy mosolyt akar elfojtani. De valószínűbb az utóbbi.

Nemcsak nekem tűnik fel. Cal tekintete gyanakodva cikázik Mare és a primus között. – És mi mit tegyünk a távollétében, primus? – kérdezi. – Várjunk? Vagy harcoljunk fél kézzel?

– Felség, nagyon hízelgő, hogy Montfortot ennyire lényegesnek tartja az ügye szempontjából – vigyorog Davidson. – Elnézését kell kérnem, de az országom törvényeit még háborúban sem szeghetem meg. Nem fogom elárulni Montfort alapelveit, és kiállok a népem jogai mellett. Végtére is, ők azok, akik segítenek visszafoglalni önöknek a saját országukat. – A szavaiban rejlő fenyegetés éppolyan feltűnő, mint az arcán a könnyed mosoly.

Apa jobban ért ehhez a játékhoz Calnél. Ő maga is üres mosolyt villant. – Soha nem kívánnánk egy uralkodótól, hogy forduljon a népe ellen, uram.

– Na persze – jegyzi meg a sebhelyes Vörös nő. Apa elengedi a füle mellett a tiszteletlenséget, de csak a koalíció kedvéért. Ha nem volna a szövetség, azt hiszem, megölné a nőt, hogy mindenkinek leckét adjon illendőségből.

Cal igyekszik megőrizni a hidegvérét. – Meddig lesz távol, primus?

– A kormányomtól függ, de nem számítok hosszas vitára – mondja Davidson.

Anabel királyné elragadtatva összecsapja tenyerét, és ahogy nevet, arcán elmélyülnek a ráncok. – Milyen érdekes, uram! És az ön kormánya szerint mi számít hosszú vitának?

Ezen a ponton olyan érzésem támad, mintha középszerű színészek előadását nézném. Egyikük sem hisz el – sem apa, sem Anabel, sem Davidson – egy árva szót sem abból, amit a többiek mondanak.

– Ami évekig tart. – Davidson felsóhajt, és veszi a lapot. – A demokrácia furcsa intézmény. Persze önök még nem tudják.

Az utolsó megjegyzése betalált. Anabel mosolya fagyossá válik. Újabb figyelmeztetésként az asztalra koppint. Képességével könnyedén képes pusztítani. Mint ahogy mindannyian. Mind halálosak vagyunk, és saját indítékaink vannak. Nem tudom, meddig bírom még elviselni.

– Én izgatottan várom, hogy lássam.

Alig hagyják el a szavak Mare száját, a hőmérséklet megemelkedik. Ő az egyetlen, aki nem néz Calre. A fiú dühösen izzó szemmel bámul rá, és az ajkát harapdálja. Mare eltökélt marad, arca jóindulatú maszk. Azt hiszem, Davidson kottájából játszik.

A szám elé kapom a kezemet, hogy elfojtsam a meglepett vihogást. Mare Barrow-nak elképesztő tehetsége van a Calore család férfitagjainak felzaklatásához. Felmerül bennem, hogy vajon eleve így tervezi-e. Éjszakánként ébren töpreng azon, hogyan zavarja össze legsikeresebben Mavent, vagy vonja el Cal figyelmét?

De vajon tényleg így van? Képes volna rá?

Ösztönösen próbálom elfojtani a remény szikráját, ami fellobban a lelkemben, aztán hagyom kibontakozni.

Mavennel is ezt csinálta. Lefoglalta. Kibillentette. Távol tartotta tőlem. Ugyanezt nem tudná megtenni Callel is?

– Akkor jó követe leszel Nortának. – Igyekszem unott, közönyös hangot megütni. Nem túl mohót. Nem akarom, hogy bárki rájöjjön, messzire hajítottam a csontot abban a reményben, hogy a kutya követni fogja. Mare tekintete rám villan, a szemöldöke felszalad. Ugyan már, Mare. Örülök, hogy senki sem tud olvasni a gondolataimban.

– Nem, nem lesz, Evangeline – mondja gyorsan Cal összeszorított fogakkal. – Nem akarom megsérteni, primus, de nem tudunk eleget a nemzetéről ahhoz…

A fejemet oldalra billentve pislogok a jegyesemre. Ezüstszínű hajam végigsiklik a kulcscsontomat fedő pikkelyes páncélon. A szerény hatalom érzése, amelyet jelen pillanatban birtoklok, végigfut az idegpályáimon. – És mi lenne jobb módja megtudni? Hősként fogadják majd. Montfort az újvérűek országa. Mare jelenléte segítené az ügyünket. Nem így van, primus?

Davidson rám néz. Érzem, hogy a pillantása keresztüldöf. Nézz csak, Vörös, amennyit akarsz. – Kétségtelenül.

– Megbízna benne, hogy jelentést is tesz arról, amit ott talál? Méghozzá anélkül, hogy elhallgatna tényeket? – Anabel felmordul. – Ne feledje, Evangeline hercegnő, ez a lány nem hű senkihez, akinek ezüst vére van.

Cal és Mare ugyanabban a pillanatban sütik le a szemüket, mintha küzdeniük kellene azért, hogy ne nézzenek egymásra.

Vállat vonok. – Akkor küldjön vele egy Ezüstöt. Esetleg Jacos nagyurat? – Az idős férfi szinte elvész sárga köntösében, és a neve hallatán meglepetten rezzen össze. Elnyűttnek látszik. – Ha az emlékezetem nem csal, ön tudós, igaz?

– Az vagyok – motyogja.

Mare felkapja a fejét. Arca kipirul, de összeszedettnek látszik. – Küldjenek velem, akit csak akarnak. Montfortba megyek, és egyetlen királynak sincs joga megállítani. De megpróbálhatják.

Remek. Calore megfeszül a székében. A nagyanyja is kihúzza magát mellette, és bár a fiúhoz képest alacsonyabb, a hasonlóságuk szembetűnő. Ugyanaz a bronzbarna szempár, széles váll, egyenes orr. Ugyanaz a katonaszív. És végső soron ugyanaz a becsvágy. Anabel az unokáját nézi, miközben válaszol, tartva a reakciójától: – Így Jacos nagyúr és Mare Barrow képviselik Norta igazi királyát, és velük…

Cal karkötője szikrát vet, és apró, vörös lángot csihol, amely lassan végigvándorol az ujjain.

– Az igazi király majd magát képviseli – mondja Cal a lángot nézve.

A terem másik végében Mare a fogát csikorgatja. Nekem is minden önuralmamra szükségem van, hogy nyugodtan üljek, de magamban ujjongok. Milyen könnyű volt!

– Tiberias – sziszegi Anabel. Cal válaszra sem méltatja, a nagyanyja pedig itt nem vonhatja kérdőre. Magadnak köszönd, te ostoba vénasszony. Te tetted királlyá. Most engedelmeskedj.

– Bevallom, én is osztozom Julian bácsikám – és az anyám – természetes kíváncsiságában – mondja Cal, és az anyja említésére ellágyul a hangja. Beismerem, nem sokat tudok róla. Coriane Jacos nem tartozott Elara királyné kedvelt beszédtémái közé. – Meg akarom látogatni ezt a Szabadköztársaságot, hogy a saját szememmel bizonyosodjam meg a róla keringő történetek igazáról. – A hangját lehalkítja. Olyan áthatóan nézi Mare-t, mintha ezzel rábírhatná, hogy a lány viszonozza a pillantását. De nem teszi. – Szeretek magam utánajárni a dolgoknak.

Davidson felcsillanó szemmel bólint, és közönyösségének álarca egy pillanatra lehullik. – Örömmel látjuk, felség.

– Helyes. – Cal eltünteti a lángot, majd az asztalra koppint. – Akkor eldőlt.

Nagyanyja összepréseli az ajkát, mintha valami savanyúba harapott volna. – Eldőlt? – kérdezi megvetően. – Semmi sem dőlt el. Ki kell tűznöd a zászlódat Delphie-ben, ki kell nyilvánítanod a fővárosodat; területet kell nyerned, erőforrásokat, embereket, még több nemesi házat kell magad mellé állítanod…

Cal hajthatatlan. – Valóban szükségem van erőforrásokra. Katonákra. Montfortnak pedig vannak katonái.

– Nagyon jól mondja – szólal meg apa olyan mély hangon, amitől feléled a szívemben a régi félelem.

Vajon haragszik rám, amiért errefelé kanyarítottam a dolgokat? Vagy elégedett? Gyerekként megtanultam, mit jelent ujjat húzni Volo Samosszal. Büntetésként kísértet lettem, egy mellőzött, nem kívánt gyerek. Amíg vissza nem nyertem a szeretetét a teljesítményemmel és az intelligenciámmal.

A szemem sarkából az apámra sandítok. A Hasadék királya sápadtan ül a trónján. Gondosan nyírt szakálla alatt apró, gúnyos mosolyt pillantok meg, és ekkor sóhaj tör fel belőlem a megkönnyebbüléstől.

– Norta törvényes királyától érkező kérelem nagy súllyal esik majd latba a primus kormányában – folytatja apa. – Ez is csak a szövetségünket erősíti. Ezért úgy helyes, ha én is követet küldök, aki a Hasadék Királyságot képviseli.

Csak Tollyt ne! – sikoltok fel némán. Mare Barrow megígérte, hogy nem öli meg, de nem bízom a szavában, különösen ilyen kínálkozó körülmények között. Már látom is magam előtt: egy buta baleset, ami a legkevésbé sem véletlen. És Elane-nek is mennie kell majd, hogy eljátssza a kötelességtudó feleséget az oldalán. Ha apa Tollyt küldi, egy hullát kapunk vissza.

– Evangeline is önökkel tart majd.

Megkönnyebbülésemet émelygés váltja fel.

Vívódom, kérjek-e még egy pohár bort, vagy hányjam inkább végig a padlót. Hangok sikoltoznak a fejemben, és mind ugyanazt: Magadnak köszönd, te ostoba kis fruska.

• HARMADIK FEJEZET •

Mare

Nevetésem visszhangzik a keleti falak és a sötét mezők fölött. Meggörnyedve támaszkodom a sima bástyafalra, és levegő után kapkodom. Nem bírom abbahagyni. Őszinte, mély nevetés tör fel belőlem, már rég nem fordult elő velem. Sebhelyeim sajognak a nyakamon és a gerincemen, de nem bírom visszafogni magam. Addig kacagok, amíg nem kezd szúrni az oldalam, és muszáj leülnöm, hátamat a hideg kőnek vetve. Akkor sem marad abba, és hiába harapok rá az ajkamra, kis hullámokban előtör.

Csak a járőröző katonák hallanak, de kétlem, hogy őket érdekelné a magában kacagó lány a sötétben. Kivívtam magamnak a jogot, hogy tetszés szerint nevessek, sírjak vagy ordítsak. Lelkem egyes részei mindhármat szívesen megtennék. De a kacagás győz.

Őrültnek tűnhetek, és talán az is vagyok. A mai nap után van rá okom. Corvium másik felén még mindig a hullákat takarítják el. Cal a koronát választotta, szemben azzal, amiért harcoltunk – vagy legalábbis, amiről azt gondoltam, hogy harcolunk érte. Ezek még mindig olyan vérző sebek a szívemen, amelyeket egy gyógyító sem tud beforrasztani. De az ép eszem megőrzése érdekében most nem foglalkozhatom ezekkel a sebekkel. Nem tehetek mást: tenyerembe temetett arccal, összeszorított fogakkal küzdök ostoba nevetésem ellen.

Ez teljes őrület.

Evangeline, Cal és én, Montfortba menet. Micsoda vicc.

Ezt elmondtam a Kilornnak szánt üzenetemben is, aki még mindig biztonságban volt Piedmontban. Mindenről tudni akar majd, amit csak elmondhatok neki. Mivel én győztem meg arról, maradjon hátra, úgy igazságos, ha tájékoztatom, és persze szeretném is, hogy mindenről tudjon. Kell hogy legyen valaki, aki együtt nevet velem, és aki káromkodással fogadja azt, ami ránk vár.

Ismét sötéten felnevetek, és a kőfalnak támasztom a fejemet. Fölöttem a csillagokat elhomályosítják Corvium fényei és a hold. A csillagok szemmel tartják az erődöt. Kíváncsi vagyok, Iris Cygnet istenei velem nevetnek-e. Már ha egyáltalán léteznek.

Kíváncsi vagyok, Jon is jókat kacag-e.

A jós gondolatára borzongás fut végig rajtam, és elvágja a vihogást. Az a nyomorult, jövendőmondó újvérű is a világban bujkál valahol, miután megszökött előlünk. De mi a terve? Leül egy dombra, és figyel? Ide-oda cikázó tekintettel nézi, ahogy mind megöljük egymást? Vajon valamiféle játékmesternek képzeli magát, aki megelégszik azzal, hogy a megfelelő helyre noszogat bennünket, hogy aztán beteljesítsük az általa kiválasztott jövőt? Ha akár csak halvány esély mutatkozna rá, hogy sikerrel járok, próbálnám megkeresni és rákényszeríteni, hogy védjen meg minket a halálos veszélytől. De már a gondolat is abszurd. Előre meglátná, hogy jövök. Csak akkor találhatjuk meg Jont, ha azt akarja, hogy megtaláljuk.

Frusztráltan dörzsölöm meg arcomat és fejbőrömet, körmeim a bőrömet karmolják, és ez a fájdalom visszatérít a valóságba. Mint ahogy a hideg is. Ahogy leszáll az éj, alattam a kő veszít a melegéből. Egyenruhám vékony anyaga nem véd meg a hidegtől, és a fal kemény, éles pereme sem valami kényelmes. Mégsem mozdulok.

Az indulás alvást jelent, de egyúttal azt is, hogy le kell mennem a többiekhez a barakkba. Még ha a legmogorvább arckifejezést öltöm fel, és szaladok, akkor is találkozom Vörösökkel, újvérűekkel és Ezüstökkel. Juliannel biztosan. El tudom képzelni: ott ül az ágyamon, és már a következő fejmosást fontolgatja. De nem tudom, mit mondhatna nekem.

Gondolom, Cal pártját fogja majd. Ha ennek vége lesz. Amikor majd nyilvánvalóvá válik, hogy nem hagyjuk Calnek, hogy megtartsa a trónját. Az Ezüstökről nem mondható el, hogy ne volnának hűségesek a saját fajtájukhoz, Julian pedig végsőkig lojális a halott húgához. Cal az utolsó, aki a húgából megmaradt neki. Ennek a ténynek nem fog hátat fordítani, bármennyit beszéljen forradalomról és történelemről. Nem fogja magára hagyni Calt.

Tiberiast. Tiberiasnak kell hívnom.

Már a nevére gondolni is fáj. A valódi nevére. A jövőjére. Hetedik Tiberias Calore, Norta királya, Észak Lángja. Elképzelem az öccse trónján, biztonságban a néma kőből emelt ketrecben. Vagy inkább előássa a gyémántüveg monstrumot, amelyen az apja ült? Elpusztítja Maven minden nyomát, kitörli a történelemből? Újra fogja építeni az apja palotáját. Norta Királysága ismét olyan lesz, mint korábban. Leszámítva a Hasadékban uralkodó Samos királyt, minden visszatér abba az állapotba, amiben volt azon a napon, amikor bezuhantam az arénába.

Így minden semmissé lesz, ami azóta történt.

Ezt nem fogom hagyni.

És szerencsére nem vagyok egyedül.

A holdfény megcsillan a fekete kövön, és ezüstösre festi a tornyok és a pártázatok aranyozását. Alattam járőrök kanyarognak, vörös és zöld egyenruhás katonák strázsálnak. Skarlát Gárda és Montfort. A házak színeit viselő Ezüstök ritkábbak, és akkor is egy csoportba tömörülnek. Sárga Larisok, fekete Havenek, piros és kék Iralok, vörös és narancs Lerolanok. A Samosok színeit nem látni. Most már Volo ambíciójának és szerencséjének hála főnemesi rangra emelkedtek. Nincs szükség arra, hogy olyan egyszerű feladatra fecséreljék az idejüket, mint az éjszakai járőrözés.

Kíváncsi vagyok, mit gondol erről Maven. Annyira megszállottjává vált Tiberiasnak, hogy könnyen el tudtam képzelni, hogyan viseli egy Volóhoz hasonló rivális király súlyát. Minden a fivére körül forgott, hiába volt meg látszólag mindene Mavennek. A korona, a trón, én. Még mindig érezte ennek árnyékát, és ez Elara műve volt. A királyné olyan formára hajlítgatta, amire szüksége volt, egyszerre nyesegetve le a felesleget, és építve fel a személyiségét. Maven megszállottsága olaj volt a hatalomvágy tüzére, és Elara ambícióját is segítette. Vajon kiterjed majd Volo királyra is? Vagy Maven legsötétebb és legveszélyesebb vágyai csak hozzánk kötődnek? Megölni Tiberiast, megtartani engem?

Ezt csak az idő döntheti el. Amikor megint lecsap, megtudom.

Csak abban bízom, hogy készen állunk majd.

Davidson katonái, a Skarlát Gárda és egyre növekvő kémhálózatunk – elegen vagyunk. Elégnek kell lennünk.

De ez nem jelenti azt, hogy nem lehetek elővigyázatos.

– Mikor indulunk?

Beletelt némi kérdezősködésbe, amelyhez egyáltalán nem volt kedvem, de végül eljutottam Davidson lakosztályába. Az adminisztrációs szektorban kapott néhány nagyobb irodát, amelyeket jelenleg montforti katonák töltenek meg. És skarlát gárdisták, bár Farley nincs itt. A tisztek nem akadnak fent a megjelenésemen, és utat engednek nekem. Még mindig villámlánynak neveznek. A legtöbben csomagolással foglalatoskodnak, papírokat, mappákat, térképeket pakolnak el. Ezek egyike sem tartozik az itteniekhez. Ez mind a nálam okosabbaknak van szánva. Valószínűleg azok az Ezüst tisztek hagyták itt, akik utoljára használták az irodákat.

A felfordulás közepén Ada, az egyik újvérű újoncom áll. Minden papíron végigfuttatja tekintetét, mielőtt valaki más elcsomagolná. Az egészet memorizálja, kihasználva tökéletes emlékezőképességét. Ahogy elmegyek mellette, elkapom a pillantását, és intünk egymásnak. Amikor mi Montfortba indulunk, Adát Farley parancsára a Parancsnoksághoz osztják be. Azt hiszem, sokáig nem fogom viszontlátni.

Davidson felnéz csupasz asztaláról. Ferde vágású szemének sarkában szarkalábak jelennek meg, amikor mosolyog. Az iroda rideg világítása ellenére éppen olyan jóképű, mint máskor. Méltóságteljes. Fenyegető. Hatalma királyi, ha a rangja nem is. Amikor odaint nekem, nagyot nyelek, mert eszembe jut, hogyan nézett ki az ostrom alatt: véresen, kimerülten, rettegve. És eltökélten, mint mindannyian. Ez a gondolat megnyugtat.

– Ügyes volt odafent, Barrow – mondja, a központi torony felé intve.

– Úgy érti, befogtam a pofám.

Az ablaknál valaki felnevet. Odapillantva Tytont látom az üvegnek támaszkodva, keresztbe font karral, fehér hajtincse a szemébe lóg. Rajta is tiszta, zöld egyenruha feszül, bár a csuklójánál és a bokájánál látszik, hogy túl rövid. Nem jelzi rajta villámjel, hogy micsoda: elektrikon, akárcsak én. Elvégre ez nem is az ő egyenruhája. Amikor legutóbb láttam, a szemöldökétől a bokájáig ezüst vér borította. Most a karján dobol, amelyet úgy dédelget, mint egy fegyvert. Hiszen az is.

– Képes vagy rá? – kérdezi Tyton mély hangon, rám sem pillantva.

Davidson végigmér, és megrázza a fejét. – Ami azt illeti, tetszett, amit a többieknek mondott, Mare. Arról, hogy hazakísér engem.

– Mint mondtam, kíváncsi vagyok…

A primus fölemelt kézzel belém fojtja a szót. – Ne fáradjon. Azt hiszem, itt lord Jacos az egyetlen, aki bármit is a kíváncsiság kedvéért tesz. – Hát akkor téved. – Mit akar valójában Montforttól?

Az ablaknál Tyton szeme megcsillan, ahogy végre rám néz.

Felszegem az államat. – Csak, amit maga megígért.

– Letelepedést? – Davidson ez egyszer őszintén meglepettnek tűnik. – Azt akarja…

– Azt akarom, hogy a családom biztonságban legyen. – A hangom nem remeg. Tartásomba belecsempészek valamennyit abból, amire egy halott Ezüst etikettszabályaiból emlékszem. Egyenes gerinc, kihúzott váll. Szemkontaktus.

– Valóban háborúban állunk – mondom. – Norta, Piedmont, a Tóvidék és az ön Szabadköztársasága. Egyik oldalon sem szavatolható a biztonság. De önök vannak a legmesszebb, és azt hiszem, az volna a legjobb, ha magam vihetném oda a családomat. Mielőtt visszajönnék, hogy befejezzem, amit nálam jobbak elkezdtek.

– Az ajánlat újvérűekre vonatkozott, Barrow kisasszony – mondja halkan Davidson. A körülöttünk zajló nyüzsgés majdnem elnyeli szavait.

Gyomrom összeszorul, de megkeményítem vonásaimat. – Nem hiszem, primus.

Szokásos üres mosolyát villantja fel, rutinos maszkja mögé húzódik. – Tényleg ilyen szívtelennek gondolna? – Furcsa tréfa, de hát Davidson furcsa ember. Szabályos fogsora kivillan. – Természetesen szívesen látjuk a családját. Montfort boldogan az állampolgárai közé fogadja őket. Ibarem, egy szóra – szól át a vállam fölött.

Egy férfi siet ki az egyik szobából, mire összerezzenek. Rash és Tahir, az újvérű ikrek kiköpött mása. Ha nem tudnám, hogy Tahir még mindig Piedmontban van, Rash pedig Archeonba épült be, hogy mindketten értesüléseket szerezzenek az ügyünk számára, azt hinném, hogy az ikrek egyike. Hármas ikrek, döbbenek rá, és számban keserű ízt érzek. Utálom a meglepetéseket.

Ibaremnek, ahogy fivéreinek is, sötétbarna a bőre, fekete a haja, és gondosan ápolt a szakálla. Az állán egy fehér heget pillantok meg. Őt is megjelölte régen egy Ezüst úr, hogy megkülönböztesse egyforma testvéreitől.

– Örülök, hogy találkoztunk – motyogom, és összehúzott szemmel nézek Davidsonra.

Megérzi a nyugtalanságomat. – Igen, ő itt Rash és Tahir testvére.

– Magamtól rá nem jöttem volna – vágok vissza.

Ibarem ajka mosolyra húzódik, és üdvözlésként biccent. – Én is örülök, hogy végre megismerhetem, Barrow kisasszony. – Várakozóan fordul a primus felé. – Mire van szüksége, primus?

Davidson végigméri. – Üzenjen Tahirnak. Tájékoztassa a Barrow családot, hogy a lányuk holnap elmegy értük. Hogy letelepedjenek Montfortban.

– Igen, uram. – Tekintete egy pillanatra üvegessé válik, ahogy az üzenet az agyából a fivére agyába kerül át. Hiába van köztük több száz kilométer, az egész egy szempillantás alatt végbemegy. Ibarem ismét lehajtja a fejét. – Átadtam, uram. Tahir gratulációját és üdvözletét küldi, Barrow kisasszony.

Csak remélni tudom, hogy a szüleim elfogadják a felajánlást. Persze nem utasítanák el. Gisa menni akar, anya pedig követi őt. Bree és Tramy meg anyát. Apában viszont nem vagyok biztos. Főleg, ha megtudja, hogy én nem maradok velük. Kérlek, menjetek. Hadd ajándékozzalak meg ezzel.

– Mondja meg neki, hogy köszönöm – mormolom. Még mindig teljesen kizökkent a harmadik iker.

– Átadva – mondja megint Ibarem. – Tahir azt üzeni, hogy nagyon szívesen.

– Mindkettőjüknek köszönöm – vág közbe Davidson, és jó okkal. A fivérek őrjítő sebességgel képesek üzenetet váltani, bár amikor összekapcsolt agyuk egymás közelében van, még rosszabb a helyzet. Ibarem biccentéssel nyugtázza, hogy elbocsátották, aztán elcsoszog, hogy máshol folytassa a munkáját.

– Van még több is belőlük, akikről tájékoztatni kíván? – sziszegem összeszorított fogakkal a primusnak.

– Nem, bár örülnék, ha több is rendelkezésemre állna a fajtájukból – sóhajt, mit sem törődve bosszúságommal. – Különösek ezek a fivérek. A Fényeseknek többnyire vannak Ezüst megfelelőik, de hozzájuk hasonlót még sohasem láttam más vérűeknél.

– Az agyának másmilyen a tapintása, mint bárki másénak – motyogja Tyton.

Éles pillantást vetek rá. – Szörnyen nyugtalanító, ahogyan ezt mondod.

Tyton csak vállat von.

Még mindig bosszúsan ismét Davidson felé fordulok, de nem hagyhatom figyelmen kívül az ajándékát. – Köszönöm. Tudom, hogy ön egy egész országot vezet, és ez nem tűnik soknak, de nekem rengeteget jelent.

– Ez természetes – feleli. – És remélem, a magáéhoz hasonló többi családnak is felajánlhatom ugyanezt, amint a helyzetünk engedi. A kormányom jelenleg azt vitatja meg, hogyan kezeljük a növekvő menekültválságot, és hogyan helyezzünk át már áttelepült Vörösöket és újvérűeket. De önnel kivételt tehetünk, cserébe azért, amit tett és még tenni fog.

– És mégis mit tettem? – A szavak kicsúsznak a számon, az arcom felforrósodik.

– Repedést ütött azon, ami áthatolhatatlannak tűnt. – Davidson úgy beszél, mintha mindez napnál is világosabb volna. – Behorpasztotta a páncéljukat. Meglazította a közmondásos palack dugóját, Barrow kisasszony. Hadd engedjük szabadjára a szellemet! – Mosolya széles, de őszinte. Macskára emlékeztet. – Ez nem csekélység, hiszen önnek köszönhetően Norta trónjának követelője a Köztársaságba jön.

A gondolat villámként hasít belém: ez fenyegetés volt? Azonnal mozdulok, és az asztalra támaszkodva áthajolok. Halkan figyelmeztetem: – Ígérje meg, hogy nem esik bántódása!

Nem tétovázik. – Megígérem – mondja ugyanolyan hangsúllyal. – A haja szála sem fog meggörbülni, amíg Calore az országomban tartózkodik. Ezt ünnepélyesen megígérem. Én nem így csinálom.

– Helyes – felelem. – Mert rettentő buta lépés volna eltüntetni a Maven Calore elleni szövetségünk alapját. Ön pedig nem egy buta ember, igaz, primus?

Vigyora még szélesebbre húzódik, és bólint.

– Nem lenne jó, ha a kis herceg valami mást is látna? – vonja fel Davidson gondosan kiritkított ősz szemöldökét. – Egy országot király nélkül?

Hogy lássa: lehetséges így is. Nem a korona és a trón jelenti a kötelességét. Nem kell királynak vagy hercegnek lennie. Akkor nem, ha nem akar.

De azt hiszem, az akar lenni.

– Igen. – Ez minden, amit mondani bírok, és amiben reménykedem. Végtére is, nem egy sötét kocsmánál láttam először Tiberiast, ahol valaki másnak adta ki magát, hogy megtapasztalhassa, milyen valójában a világ? Hogy mit kellene megváltoztatni?

Davidson hátradől, szemlátomást végzett a beszélgetéssel. Én is visszahúzódom. – Vegye úgy, hogy a kérését teljesítettem – mondja. – És érezze magát szerencsésnek, amiért amúgy is Piedmontba kell visszatérnünk előbb, különben nem álltam volna rá olyan könnyen arra, hogy begyűjtsek egy tonna Barrow-t.

Majdnem kacsint.

Majdnem mosolygok.

Már a fele utat megtettem a barakkokhoz az erődvárosban, amikor rájövök, hogy valaki követ. Léptek járnak a nyomomban, fürge, egyenletesen kopogó léptek a kanyargós utcán. A fluoreszkáló lámpák két árnyékot vetnek: az egyik az enyém, a másik másvalakié. Nyugtalanul megfeszülök, de nem félek. Corviumban nyüzsögnek a koalíció katonái, és ha van köztük olyan ostoba, hogy ártani akar nekem, nyugodtan megpróbálhatja. Meg tudom védeni magamat. Szikrák futkároznak a bőröm alatt, könnyen elő tudom hívni. Bármikor kipattanhatnak.

Megperdülök, remélve, hogy meglephetem a követőmet, de a csel nem működik.

Evangeline azonnal elegánsan, várakozóan megáll, karját keresztbe fonja, tökéletes, sötét szemöldöke felfelé ível. Még mindig fényűző páncélját viseli, ami jobban illik egy király udvarába, mint a harcmezőre. Korona azonban nincs a fején. Korábban a szabadidejében mindenféle fémből, ami csak a keze ügyébe került, diadémokat és koronákat csinált. Most azonban, amikor joga lenne hordani, inkább szabadon hagyja a fejét.

– Két szektor óta követlek, Barrow – mondja, és megrázza fejét. – Te nem egy tolvaj vagy?

A korábbi, elfojthatatlan nevetés ismét csiklandozni kezd, akaratlanul is elmosolyodom, és fújok egyet. Evangeline gúnyolódása ismerős, és jelenleg minden ismerős dolgot megnyugtatónak találok. – Te nem változol, Evangeline.

Mosolya megvillan, akár egy kés. – Hát persze hogy nem. Mi értelme a tökéletességet még tovább csiszolni?

– Nem akarlak feltartani a tökéletes életedben, felség – mondom. Még mindig mosolyogva félreállok, hogy elengedjem, és felhívjam a figyelmét arra, hogy tudom, csak blöffölt. Evangeline Samos nem azért keresett meg, hogy a nyelvét köszörülje rajtam. A viselkedése a tanácsteremben nyilvánvalóvá tette a motivációját.

Pislog, és a gőgje kicsit alábbhagy. – Mare – szólal meg lágyabban. A büszkesége azonban nem hagyja, hogy kérlelni kezdjen. A nyavalyás Ezüst büszkeség. Nem tudja, hogyan engedjen. Senki sem tanította meg rá, és senki nem is hagyná neki, hogy megpróbálja.

Azok ellenére, amik kettőnk közt történtek, szívembe kicsit belehasít a szánalom. Evangeline az Ezüst udvarban nevelkedett, ármányra és törtetésre tanították, hogy olyan keményen küzdjön, amilyen gonddal a gondolatait védi. De az álarca közel sem tökéletes, különösen nem Mavenéhez hasonlítva. Miután hónapokig olvastam Maven szeméből, Evangeline gondolatai kristálytisztán kirajzolódnak előttem. Csak úgy sugározza a fájdalmat. A vágyat. Olyan, mint egy ketrecbe zárt ragadozó, amelyiknek reménye sincs megszökni. Egyik részem szeretné otthagyni a ketrecben. Jöjjön csak rá, miféle életet akart korábban. De remélem, nem vagyok ennyire kegyetlen, sem ostoba. Evangeline Samos nagy hatalmú szövetséges lehet, és ha ehhez meg kell adnom neki, amit akar, ám legyen.

– Ha együttérzésre vágysz, jobb, ha máshol keresed – suttogom, és ismét a kihalt utcára mutatok. Üres fenyegetés csupán, de így is feldühödik. Fekete szeme még jobban elsötétül. A trükk bejött: sarokba szorítottam, muszáj lesz beszélnie.

– Semmiféle együttérzésre nincs szükségem tőled – csattan fel Evangeline. Páncélja tüskés pereme még jobban kiélesedik haragjában. – És azt is tudom, hogy nem érdemlem meg.

– De nem ám – húzom el a számat. – Szóval akkor segítség kell? Egy ürügy, hogy ne kelljen Montfortba menned vidám kis kompániánkkal?

Evangeline arcán ismét gúnyos mosoly jelenik meg. – Annyira nem vagyok gyengeelméjű, hogy tartozzam neked. Nem, én üzletet ajánlok.

Uralkodom az arcvonásaimon, a tekintetemet rászögezem. Próbálom utánozni Davidson nyugodt, kiismerhetetlen közönyét. – Gondoltam.

– Jó tudni, hogy nem vagy olyan nehéz felfogású, ahogy tartják rólad.

– Szóval mit ajánlsz? – kérdezem, mert szeretném felgyorsítani a dolgokat. Holnap elindulunk Piedmontba, és aztán Montfortba. Nincs idő a szokásos pengeváltásra. – Mit akarsz?

Ajkába harap, letörölve keveset a lila rúzsból. A corviumi utca könyörtelen megvilágításában a sminkje durvának látszik, mint egy harci festés. Gondolom, annak is nevezhető. A járomcsontja alá kent lila árnyékok célja, hogy a vonásait valószerűtlenül kiélesítsék, de most a sötétben betegnek látszik. Még a csillogó fehér púder is sugárzóvá teszi az arcát. Könnyek nyomai. Megpróbálta eltüntetni, de ott maradt a nyomuk. Egyenetlen a réteg, és a szempillájáról fekete festék kenődött rá. Szépségből és halálos előkelőségéből emelt falain repedések mutatkoznak.

– De erre könnyű felelni, nem? – válaszolom meg a saját kérdésemet, és közelebb lépek. Evangeline összerezzen. – Egész idő alatt ezért ármánykodtál. Tiéd Tiberias. Harmadszor is esélyed nyílt hozzámenni egy Calore királyhoz. Norta királynéja lehetsz. Mindent elérhetsz, amire eddig törekedtél.

Torka lüktet, ahogy lenyel egy valószínűleg goromba visszavágást. Nincs valami nagy gyakorlatunk abban, hogyan beszéljünk egymással civilizáltan.

– És kiutat akarsz – suttogom. – Nem akarsz az lenni, amire születtél. Honnan ez a hirtelen megvilágosodás? Miért dobnád el magadtól azt, amit korábban olyan nagyon akartál?

Önuralma megtörik. – Nem kell megmagyaráznom neked az indítékaimat.

– Az indítékodnak vörös a haja, és Elane Havennek hívják.

Evangeline megfeszül, a keze ökölbe szorul, és páncéljának pikkelyei szorosabbra húzódnak, ahogy reagálnak az érzelmeire. – Ne beszélj róla! – förmed rám, és ezzel feltárja a gyenge pontját, amivel megfogható.

Átszeli a távolságot kettőnk között. Evangeline jó néhány centiméterrel magasabb nálam, és kihasználja ezt az előnyét. Csípőre tett kézzel, izzó szemmel, hátát kihúzva áll a lámpák alatt. Én teljesen az árnyékába kerülök.

Pislogva nézek fel, a fejemet oldalra billentem. – Szóval vissza akarsz menni hozzá. És azt hiszed, meg tudom akadályozni, hogy Tiberias feleségül vegyen?

– Ne ringasd magad hiú reményekbe – vág vissza, a szemét forgatva. – Igen, jó szórakozás vagy a Calore királyok számára. De nekem nincsenek tévképzeteim. Cal nem fogja felbontani az eljegyzésünket. Maven talán megtette volna. Határozottan benne voltál a döntésében, hogy félredobjon engem.

– Na persze, mert te tényleg hozzámentél volna Mavenhez – mondom lassan Evangeline-nek. Sokkal több mindent láttam Maven udvarában annál, mint amit Evangeline hisz. A családja túlságosan jól viselte az óriási sértést. A Hasadék Királyságának ötlete már jóval korábban megfogant, mint hogy én bármilyen irányba noszogattam volna Mavent.

Evangeline vállat von. – Elara halála után soha nem lettem volna a királynéja. Bocs, úgy értettem, miután te megölted – mondja gyorsan. – Ő legalább képes volt féken tartani. Nem hiszem, hogy él olyan ember, aki erre most képes volna. Még te sem.

Egyetértően bólintok. Maven Calore-t nem lehet kordában tartani.

Bár én megpróbáltam. Keserű ízt érzek. Megkíséreltem manipulálni a fiúkirályt, rájátszottam, hogy a gyengéje voltam. Aztán Maven a Samos-házat békére és a Tóvidékre cserélte, egy hercegnőre, aki éppen olyan halálos, és alighanem kétszer olyan ravasz, mint Evangeline. Kíváncsi vagyok, vajon méltó társára talált-e Iris Cygnetben, a csendes, számító nimfában.

Megpróbálom magam elé képzelni, ahogyan Corviumból a Tóvidék felé menekül. Fehér arca világít a fekete és piros egyenruha fölött, kék szemében néma harag izzik. Egy idegen királyságba és idegen udvarba vonul vissza, ahol nem védi a néma kő, és csak a tóvidékiek királyának holttestét tudja felmutatni. Kicsit vigasztal, hogy ennyire látványosan kudarcot vallott. Lehet, hogy a tóvidéki királynő rögtön meg is öli, hogy megbüntesse, amiért egy ostromban feláldozta a férje életét.

Én nem tudtam vízbe fojtani Mavent, amikor lehetőségem nyílt rá. De talán neki sikerül.

– És Calnek sem tudsz parancsolni. Olyan módon nem, hogy ne érhessem el, amit akarok – folytatja Evangeline, és szavai megforgatják bennem a kést. – Nem fog engem félredobni a kedvedért, ha a korona forog kockán. Sajnálom, Barrow. Ő nem az a fajta, aki csak úgy lemond bármiről.

– Tudom, milyen fajta – vágok vissza, és ugyanúgy érzem Evangeline szúrását, mint ő az enyémet. Ha az életem így folytatódik tovább, hogy bármit teszek, újra felszakítja a sebet, aligha fog begyógyulni.

– Választott – mondja Evangeline, részben, hogy büntessen, részben pedig érvként. – Amikor visszaszerzi Nortát, márpedig vissza fogja szerezni, hozzámegyek. Megalapozok egy szövetséget, gondoskodom arról, hogy a Hasadék megmaradjon. Tovább viszem Volo Samos és acélkirályainak örökségét. – Evangeline elnéz mellettem a sötét utcára. A miénket keresztező sugárúton járőrcsapat megy végig, hangjuk halk és egyenletes, akárcsak a lépteik. A rozsdaszínű egyenruhából ítélve skarlát gárdisták. A többségük a nortai hadsereg Vörös uniformisait hasznosította újra, a jelzéseket letépve. Nem hiszem, hogy Evangline-nek feltűnt. Mintha valami távoli dologra gondolna. Valamire, ami az álla megfeszülése alapján egyáltalán nem tetszik neki.

– És ha nem mész hozzá? – firtatom, visszarángatva a beszélgetésbe.

Logikus a kérdés, de elsápad, meghökkenti a felvetés. A szeme kitágul döbbenetében. – Lehetetlen – veti oda végül nekem. – Nem lehet elkerülni. Hacsak nem futok el Tiraxesbe vagy Cironba, vagy más isten háta mögötti helyre, amit az apám nem tud lerohanni – teszi hozzá, és nevet az ötleten. – De az sem működne. Akárhová mennék, megtalálna, visszarángatna, és úgy használna, ahogyan eredetileg akart. Csak egy utat látok magam előtt, egyetlen lehetőséget, és ez elég egyszerű.

Hát persze, Evangeline.

A céljaink azonosak, bár az indítékaink eltérnek. Hagyom, hadd beszéljen, fejtse ki azt, amit hallani akarok. A dolgok könnyebben mennek majd, ha azt hiszi, ez az ő ötlete volt.

– Nem lesz házasság, ha Cal kudarcot vall. – Evangeline átnéz rajtam, ahogy erővel préseli ki magából a szavakat. Ez árulás a háza, a színei, az apja, a vére ellen. Már maga a tény mélyen megsebzi. – Ha nem volna Norta királya, az apám nem pazarolna rá engem. Ha pedig elveszíti a koronáért vívott háborút, ha mi veszítünk, apát túlságosan lefoglalja majd, hogy a saját trónját megtartsa, hogysem eladjon valaki másnak. Vagy valahová messzire küldjön.

Távol Elane-től. Világos, mire gondol.

– Szóval azt akarod, akadályozzam meg Calt abban, hogy visszaszerezze a királyságát?

Megvetően elhúzza a száját, és egy lépést hátrál. – Sokat tanultál az Ezüst udvarban, Mare Barrow. Okosabb vagy, mint amilyennek látszol. Nem foglak többször alábecsülni, de te se becsülj alá engem. – Beszéd közben páncélja zörög, ahogy újraalakul és végigtekereg végtagjain. A pikkelyek összehúzódnak és elmozdulnak. Akárcsak az anyja uralma alatt álló bogarak, ezek is olyanok, mint egy-egy csillogó, fekete és ezüst csepp. Öltözékét praktikusabb, kevésbé káprázatos formába alakítja. Igazi páncél borítja, amit csakis csatára szántak. – Amikor azt mondom, hogy te akadályozd meg Calt, a kis körödre gondolok. Bár azt nem tudom, mennyire tekinthető „kicsinek” Montfort és a Skarlát Gárda együttes ereje. Végül is nem akarhatnak őszintén támogatni egy újabb Ezüst királyságot. Komoly feltételek nélkül semmiképpen sem.

Az egyik adumat felfedték, amit jobb szerettem volna rejtve tartani.

– Nem kell ahhoz politikai zseninek lenni, hogy lássuk, hogy egy Vörös és Ezüst koalícióban elharapózik az árulás. Biztosra veszem, hogy a vezetők tudják, nem bízhatnak meg egymásban. – Szeme megvillan, miközben megfordul, hogy faképnél hagyjon. – Leszámítva talán egy királyjelöltet – veti hátra a válla fölött.

Ezt magam is jól tudom. Tiberias jóhiszemű, és könnyen irányíthatják azok, akiket szeret. Én, a nagyanyja, és legfőképpen a halott apja, aki miatt a koronát hajszolja, hogy megfeleljen neki, mert a kötelék még nem szakadt el. Bár magabiztossága, bátorsága és makacs összpontosítása erőssé teszik, egyúttal érzéketlen mindenre, ami a csatatéren kívül esik. Meg tudja jósolni, hol fognak áttörni a csapatok, de az intrikák kifognak rajta. Nem fogja észrevenni a körülötte folyó ármánykodásokat, mert képtelen rá. Korábban sem vette észre, most sem fogja.

– Egy biztos: nem olyan, mint Maven – mormolom magamban.

De így is meghallom Evangeline hangját, amint visszaverődik Corvium falairól.

– Hát nem – feleli.

A hangjában ugyanazokat az érzelmeket fedezem fel, amiket én is érzek.

Megkönnyebbülés. És sajnálat.

• NEGYEDIK FEJEZET •

Iris

Az öböl vize csupasz bokámat nyaldossa üdítőn. Napkelte előtt hideg a levegő, de alig érzem. Menedékre lelek az egyszerű érzésben. Ugyanolyan jól ismerem ezeket a vizeket, mint a tulajdon arcomat. Érzem a legkisebb áramlat lüktetését, az öbölbe ömlő folyó legapróbb örvényét, a tavat tápláló öblöt. A hajnal fénye szétárad a sima felszínen. A tükörkép világoskék és rózsaszín csíkokban törik meg. Ez a fajta nyugalom elfeledteti velem, ki vagyok, de nem hosszú időre. Iris Cygnet vagyok, született hercegnő, akit királynővé tettek. Nem engedhetem meg magamnak a luxust, hogy bármit is elfelejtsek, akármennyire is szeretném.

Együtt várakozom az anyámmal és a nővéremmel, tekintetünket a déli láthatár felé fordítjuk. A Tiszta-öböl fölött alacsonyan gomolyog a köd, eltakarja az őrtornyokkal koronázott félszigetet és a mögötte elterülő Eris-tavat. A tornyok néhány fénye áttör a ködön, mintha alacsonyan függő csillagok volnának. Ahogy a köd mozog a tó felől fújó szélben, egyre több épület bontakozik ki. Magas kőtornyok, amelyeket az elmúlt évszázadok során százszor is megjavítottak és újjáépítettek. Több háború és pusztítás tanúi voltak, mint amiről a történészek számot tudnának adni. Lámpáik ragyognak, túl sok van belőlük ahhoz képest, hogy mindjárt hajnalodik. De egész nap égni fognak a fáklyák és az elektromos reflektorok. A szélben csattogó zászlók eltérnek a Tóvidék megszokott lobogóitól. Minden tornyon feketével áthúzott kobaltkék zászló, hogy végső tiszteletet adjanak a sok Corviumban elesett katonának.

És elbúcsúzzanak a királyunktól.

Múlt éjjel az összes könnyemet elsírtam, most mégis újra kibuggyannak. A nővérem, Tiora, jobban uralkodik magán. Felszegi állát, sötét zafírokkal és fekete gagátokkal díszített diadém csillog a homlokán. Bár most már királyné vagyok, az én koronám egyszerűbb, csak egy sor kék gyémánt, amelyeket a Nortát szimbolizáló vörös drágakövek egészítenek ki.

Ugyanolyan bronzbarna a bőrünk, kiugró az arccsontunk, ívelő a szemöldökünk, de Tiora az anyánktól örökölte barna szemét. Én apám szürke szemét örököltem. Tiora huszonhárom éves, négy évvel idősebb nálam, ő Tóvidék örököse. Régebben azt mondogattam neki, hogy komornak és némának született, aki utál sírni, és képtelen nevetni. Komolysága anyám örököseként jól szolgálja őt. Sokkal jobban uralkodik az érzelmein nálam, bár én is igyekszem olyan nyugodtnak mutatkozni, mint a tavak. Tiora előreszegezi tekintetét, kihúzza magát, büszkeségét még egy temetés sem képes megtörni. Visszafogottsága ellenére ő is siratja elvesztett apánkat. Az ő könnyei nem olyan látványosak, a lábunk körül örvénylő vízbe potyognak. Családom többi tagjához hasonlóan ő is nimfa, aki képességével elsöpri könnyeit, és nem hagy belőlük semmit. Én is ezt tenném, ha volna erőm, de most képtelen vagyok megidézni.

Nem így anyánk, Cenra, Tóvidék királynője.

Az ő könnyei kristálycseppek felhőjében lebegnek körülötte, amelyek elfogják a hajnal fényét. Cseppenként hízik a felhő, és a könnyek lassan forognak, meg-megvillannak, és halvány szivárványokat vetnek barna bőrére. Megszakadt szívéből született gyémántok.

Térdig a vízben áll előttünk, gyászruhája lebegve szétterül. Tiorához és hozzám hasonlóan anya is feketével kiegészített királykék ruhát visel. Több selyemréteg alkotja, de alaktalanul lóg rajta, mintha nem fordított volna rá kellő gondot. Míg Tiora gondoskodott arról, hogy mindketten felkészüljünk a temetésre, és kiválasztotta az ékszereket és ruhákat, anya ilyesmit nem tett. Közönségesnek látszik, kibontott haja hollófekete és viharszürke. Nem visel karkötőt, fülbevalót, koronát. Csak testtartása királynői, és ez elég. Szívesen csimpaszkodnék a szoknyájába, mint gyerekkoromban. Csak kapaszkodnék, és el sem engedném. Soha nem hagynám el ismét az otthonomat. Sosem térnék vissza egy megtört király körül széthulló királyi udvarba.

A férjem gondolatára jeges hidegség önt el. És elszántság.

Arcomon megszáradnak a könnyek.

Maven Calore éles fegyverrel játszó kisgyerek. Az még kérdéses, hogy tudja-e, hogyan süsse el. De van néhány ötletem, kiket jelöljek meg számára célpontként. Természetesen az Ezüstöt, aki megölte az apámat. Valami Iral nemes volt, aki elvágta a torkát. Hátulról támadt rá, mint egy becstelen kutya, de az Iral egy másik királyt szolgált. Samost. Volót. Még egy ember, akinek sem a becsülethez, sem a méltósághoz nincs köze. Egy szánalmas kis koronáért lázadt fel, azért a jogért, hogy a világ jelentéktelen szeglete urának mondhassa magát. És nincs egyedül. Más nortai családok is melléálltak, hogy lecseréljék Mavent a másik Calore fivérre, a száműzöttre. Apám halála előtt nem bántam volna, ha Mavent letaszítják trónjáról, vagy megölik. Ha a Norta és a Tóvidék közti béke kitart, mit számít az? Most más a helyzet. Orrec Cygnet meghalt. Az apám olyanok miatt halt meg, mint Volo Samos és Tiberias Calore. Bármit megtennék azért, ha itt lehetnének előttem, és én megfojthatnám őket a dühömmel.

Bármit megteszek.

Hajók bontakoznak ki a ködből. A három hajó ismerős, orrukat ezüstre és kékre festették. Mindegyiken csak egy fedélzet látható. A hajnalhajókat nem háborúra szánják, a fő szempont a sebesség, a nesztelenség, és hogy engedelmeskedjenek a nagy hatalmú nimfák akaratának. Törzsükön speciális árkok vezetik el az erővel gerjesztett áramlatokat.

Az én ötletem volt, hogy küldjük el a hajókat. Nem bírtam elviselni a gondolatot, hogy apa testét hosszú meneteléssel vonszolják át Mouron, azon a vidéken, amelyet a nortaiak Fojtásnak neveznek. Útközben több kisvároson keresztül kellett volna haladnia, és halálának híre megelőzte volna a hátborzongató vonulást. Én azt akartam, hogy hazajöjjön, és mi búcsúzhassunk el tőle először.

Úgyhogy meg kell őriznem a hidegvéremet.

Az első hajnalhajó fedélzetén tóvidéki kékbe öltözött nimfák tömörülnek, unokatestvérek a Cygnet vérvonalból. Arcukra a bánat borít árnyékot, ők is úgy gyászolnak, mint mi. Apát nagy szeretet övezte a családon belül, bár egy kisebb ágából származott. A királyi vér anyámé, aki uralkodók hosszú, töretlen vérvonalából került ki. Ezért ő nem lépheti át országunk határait, csupán a legnagyobb szükség idején. Tiora még háborúban sem távozhat, hogy megőrizze az utódlási vérvonalat.

Legalább ők nem fognak osztozni apa sorsában, és nem csatában esnek el. És nem jutnak az én sorsomra sem, nem fogják napjaikat az otthontól távol leélni.

A férjemet nem nehéz kiszúrni a sötétkék egyenruhák között. Négy Őrző védelmezi, akik lángvörös köpenyüket katonai felszerelésre cserélték, de még mindig viselik sötét ékkövekkel díszített, egyszerre szép és hátborzongató álarcaikat. Maven szokásos fekete ruháját viseli, és medálok, korona vagy jelvények híján is kitűnik közülük. Nincs még egy uralkodó, aki olyan hülye volna, hogy ilyen céltáblát festene magára, amikor csatába vonul. Nem mintha azt gondolnám, hogy harcolt: Maven nem harcos – legalábbis nem a csatatéren jeleskedik. A katonáink mellett kicsinek látszik, gyengének. Ezt gondoltam róla, amikor először találkoztunk egy aknamezőn felállított pavilonban, és még mindig csak egy kamasz, egy évvel fiatalabb nálam. De tudja, hogyan fordítsa előnyére a külsejét, és rájátszik az előítéletekre. Ez működött az országában, ahol az emberek bedőltek a hazugságainak és az ártatlan képének. Az udvarán kívüli Vörösök és Ezüstök zabálják a bátyjáról szóló történeteket. Az arany herceg, akit elcsábított és gyilkosságba hajszolt egy kém. Szaftos mese, csodás pletyka, az emberek elcsámcsoghatnak rajta. Ha ehhez hozzávesszük, hogy Maven véget vetett az országaink közt dúló háborúnak, Maven még vonzóbbnak tűnik. Emiatt viszont furcsa helyzetbe került: olyan király, akit a népe támogat, a hozzá legközelebb állók, azok a nemesek azonban nem, akik még mindig belecsimpaszkodnak. Ők csak azért maradnak, mert szükségük van rá ahhoz, hogy megőrizze az ingatag királyságot.

És utálom beismerni, de azért is, mert Maven tehetséges intrikus. Ügyesen fenntartja az egyensúlyt a nemesek között, és egymás ellen játssza ki a házakat, miközben vasmarokkal fogja a nemzet többi részét.

Norta királyi udvarára most különösen igaz, hogy kígyók udvara.

Maven kis cselszövései azonban rám nem hatnak. Okosabb vagyok annál, hogy alábecsüljem. Különösen most, amikor a rögeszméi vezérlik. Elméje éppen úgy széthasadt, mint az országa, és ettől még veszedelmesebb.

Az első hajó partot ér, feneke olyan lapos, hogy anyától néhány méterre áll csak meg. A nimfák ugranak ki először. A tó elhúzódik lábuk elől, és unokatestvéreink máris száraz fövenyen lépkednek. Maven kedvéért csinálják.

Szorosan a nyomukban szökken le a száraz tómederbe. A hozzá hasonló tűzgyújtók nem kedvelik a vizet, és ő is gyanakodva méregeti a két oldalra húzódott vízfalat. Nem várok tőle részvétet, amikor elmegy mellettem, nyomában az Őrzőkkel, és nem is kapok. Még csak rám sem pillant. Ahhoz képest, hogy Észak Lángjának nevezik, a szíve szörnyen hideg.

A Cygnet rokonok a hajó mellett maradnak, és szabadjára engedik az öböl vizét. A hullámok örvénylenek, majd felemelkednek, mint egy fejét fölemelő teremtmény, vagy egy szülő, aki gyereke után nyúl.

A katonák fölemelnek egy saroglyát a fedélzetről, és ismerős látvány tárul elém.

Nem vagyok csecsemő. Láttam már halottakat. Az országom több mint egy évszázada háborúban áll, és a fiatalabb lányként és második gyerekként szabadon bejárhattam a frontvonalat. Harcra neveltek, nem uralkodásra. Kötelességem, hogy a nővéremet támogassam, ahogyan apám támogatta az anyámat, amikor csak szükséges volt.

Tiora elfojtja a zokogását. Ritka alkalom. Megfogom a kezét.

– Légy csendes, mint a tavak, Ti – súgom neki. Válaszul megszorítja a kezemet. Arcvonásai maszkká dermednek.

A Cygnet nimfák fölemelik karjukat, és a víz utánozza a mozdulatukat. A katonák lassan leeresztik a saroglyát, és az egyetlen fehér lepedővel letakart holttestet. Az megpihen a víz felszínén, majd leereszkedik a hajó mellett.

Anya néhány lépést beljebb gázol az öbölbe. Amikor csuklói is víz alá kerülnek, megáll, és megpillantom ujjai finom mozdulatait. Apám teste felé siklik, mintha láthatatlan zsinórok húznák. Unokatestvéreink még a halálban is kísérik a királyt. Ketten közülük sírnak.

Amikor anyám a lepedő felé nyújtja kezét, rám tör a késztetés, hogy behunyjam a szemem, és anélkül őrizzem meg apám emlékét, hogy a holtteste látványa eltorzítaná, de dacolok vele. Később megbánnám. Lassan kifújom a levegőt, és próbálok nyugalmat erőltetni magamra. A víz lágyan örvénylik a bokám körül, míg gyomrom kavarog. Erre koncentrálok, hogy gyászom ne teperjen le. Összeszorítom a fogamat, a fejemet felszegem. A könnyek nem térnek vissza.

Apám arca furcsa, hogy a szín és az élet eltűnt róla. Sima barna bőre, amely életkora dacára alig ráncos, sápadtnak látszik, mintha beteg volna. Bárcsak valóban beteg volna, és nem halott. Anya két tenyere közé veszi az arcát, és olyan erővel néz rá, amit felfogni sem tudok. Könnyei továbbra is lebegnek, mint csillogó rovarok. Egy hosszú pillanat múlva megcsókolja apám lehunyt szemhéját, ujjai beletúrnak szürke hajába, tenyerével tartja apám fejét. Könnyei összegyűlnek, ujjai közé folynak.

Szinte várom, hogy apám összerezzenjen. De nem mozdul. Többé már nem képes rá.

Tiora következik, vizet mer az öbölből, és apám arcára hinti. Hosszan nézi. Mindig közelebb állt anyánkhoz, ahogy azt helyzete megkövetelte, de fájdalma nem kisebb. Meginog, és elfordul, fölemelt kezével eltakarja az arcát.

A világ mintha összezsugorodna, ahogy átgázolok a vízen, végtagjaim ólomsúlyúak. Anya a közelemben marad, egyik kezét a testet borító lepedőn nyugtatja. Engem néz a halott másik oldaláról, arca mozdulatlan. Ismerem ezt a nézést. Én is így nézek, amikor el kell rejtenem a bennem dúló erős érzelmeket. Az esküvőm napján is ezt a maszkot viseltem, de akkor a félelmet rejtegettem, nem a fájdalmat.

Tiorát utánozva vizet locsolok apámra. A cseppek legördülnek sasorrán és arccsontján, összegyűlnek a feje alatt. Félresimítok egy ősz hajtincset, és hirtelen rám tör a vágy, bárcsak levághatnám magamnak. Archeonban van egy kis templomom – inkább egy oltár –, amelyben gyertyák és névtelen istenek kopott jelképei vannak. Akármilyen zsúfolt az a zug, a palotában egyedül ott érzem otthon magamat. Szeretném, ha ott lehetne velem.

Lehetetlen kívánság.

Amikor hátrahúzódom, anya ismét előrelép, tenyerét a saroglyára helyezi. Tiora és én követjük példáját. Még sohasem csináltam ilyet korábban, és szeretném, ha most sem kellene. De az istenek így parancsolják. Térj vissza, utasítanak. Térj vissza ahhoz, ami vagy, a képességedhez. Temesd el a zöldmestert. A kőbőrűt vedd körül márvánnyal és gránittal. Süllyeszd el a nimfát.

Ha életben leszek még, amikor Maven meghal, elégethetem a hulláját?

Meglökjük a saroglyát, és kezünkkel és képességünkkel lejjebb eresztjük. Izmaink és az áramlat ereje süllyeszti el a testet. A sekély vízben is torzultan látszik az arca. Balra felkel a nap, és az alacsony dombok fölé emelkedik. Megcsillan a felszínen, és egy pillanatra elvakít.

Behunyom a szememet, és úgy emlékszem vissza apára, amilyen volt.

Visszatér a víz ölelésébe.

Detraont csatornák hálózzák be, amelyeket nimfák vágtak a Tiszta-öböl nyugati peremének alapkőzetébe. Az ősi város, amely egykor itt állt, már nem létezik, több mint ezer éve elmosták az árvizek. A folyó alsó szakaszán még mindig hatalmas mezők terülnek el, tele egy másik korszak romjaival. A rozsdás vastól a mai napig vörös a föld, és a magnetronok úgy takarítják be a fémet, mint a szántóvetők a búzát. Amikor a vizek visszahúzódtak, ez a föld tökéletes fekvésű volt a fővárosunk számára: az Eris-tó mellett terül el, ahonnan egy rövid szoroson át a Neron-tóhoz és a távolabbi tavakhoz is el lehet jutni. Detraonból a természetes és nimfák által készített vízi utakon királyságunk minden pontja gyorsan elérhető az északi Hudtól a Nagy-folyó vitatott nyugati területeiig és a déli Ohiusig. Egyetlen nimfa nemes sem tudott ennek ellenállni, ezért itt maradtunk, biztonságot és erőt merítve a vizekből.

A csatornák átláthatóan negyedekre osztják fel városunkat a központi templomok körül. A legtöbb Vörös délen él, távol az áldott parttól, míg a palotanegyed és a nemesek negyede közvetlenül az öböl mellett terül el, és belőlük az általunk annyira szeretett vízre nyílik kilátás. Az úgynevezett Örvény-negyed északkeletre esik, ahol a tehetősebb Vörösök és a kevésbé fontos Ezüstök laknak egymás közelében. Főleg kereskedők, üzletemberek, alacsonyabb rangú tisztek és a nemesi negyedben álló egyetem szegényebb diákjai, valamint tehetséges és hasznos Vörösök, szolgák, akik elég vagyonosak vagy fontosak, hogy Ezüst háztartásokban éljenek. A városi közigazgatás nem az erősségem, és szívesen hagyom Tiorára, de amennyire lehet, én is megismerkedem vele. Még ha unom is, muszáj valamennyit tudnom róla. A tudatlanság olyan teher, amelyet nem akarok magammal cipelni.

Ma nem használjuk a csatornákat, mivel a palota elég közel esik a parthoz. Helyes, gondolom, és élvezem az ismerős sétát. Boltívek kötik össze a nemesi negyed türkiz és arany falait. Olyan kecsesek és simák, hogy csakis Ezüstök művei lehetnek. A falak mögött jól ismert családi otthonok látszanak, ablakaik nyitva várják a reggelt, a dinasztiák színei büszkén lengedeznek a szélben. A Renarde vérvonal vérvörös zászlója, a páratlan, ősi viharkeltő Sielle família jádezöldje – magamban sorra megnevezem mindet. Ezeknek a családoknak a fiai és lányai harcoltak az új szövetségért. Hányan estek el apa oldalán? Hányat ismertem közülük?

Gyönyörűnek ígérkezik a nap, az égbolton csak néhány felhő bodorodik. Eris felől tovább fúj a szél, borzolja a hajamat. Arra számítok, keletről rothadás, pusztulás, vereség szagát hozza majd. De csak a tó nyártól zöld illatát érzem. Nincs semmi nyoma a felénk sántikáló seregnek, amely vérét hullatta Corvium falainál.

Kíséretünk legyezőalakban vesz körül minket, a tóvidéki, mogorva katonákat Maven emberei egészítik ki. Nemeseinek többsége még a sereggel jön, olyan gyorsan, ahogy a többiek engedik. Az Őrzők viszont még mindig vele vannak. A közelében lépkednek két magas rangú tábornokkal együtt, akik elhozták saját segítőiket és testőreiket is. A Greco-ház tábornoka ősz hajú nő, aki melák létére megtévesztően vékony, de a vállát díszítő, rikítósárga és kék emblémát semmivel sem lehet összetéveszteni. Tiora gondoskodott róla, hogy bemagoljam a nortai vérvonalak, vagyis a házak jellemzőit, amíg nem ismertem azokat is olyan jól, mint a sajátjainkat. A másik tábornok, Macanthos – kék és szürke színekben – fiatal és szőke, tekintete idegesen cikázik. Úgy sejtem, nemrégiben nevezték ki, és egy elhunyt rokon helyére került.

Mavennek van annyi esze, hogy megadja anyámnak az országában neki kijáró tiszteletet, és néhány lépéssel lemarad mögötte. Én illendően mellette lépkedek. Nem érünk egymáshoz. Ez az ő szabálya, nem az enyém. Nem hajlandó hozzám érni azóta, hogy Mare Barrow kicsúszott a markából. Utolsó érintkezésünk egyetlen hideg csók volt, miközben egy vihar készülődött.

Ezért titokban hálás is vagyok. Tudom, a kötelességem Ezüstként, királynéként hidat teremteni az országaink között. Ez Maven kötelessége is, és ezt a terhet mindkettőnknek viselnie kell. De ha ő nem erőlteti az örökösök témáját, én sem fogom felhozni. Először is, még csak tizenkilenc éves vagyok. Megfelelő korú ugyan, de rengeteg időm van még. Másrészt, ha Maven elbukik, és a bátyja visszaszerzi a koronát, nekem sem lesz okom maradni. Gyerekek híján haza tudok majd menni. Nem akarok semmiféle szükségtelen horgonyt, ami Nortához kötne.

Ruháink a földet söprik, nedves nyomot húznak a víz szélén végigfutó, széles úton. A fehér kőről visszaverődik a fény. Magamba szívom a nyári nap látványát a régi fővárosomban. Bárcsak megállhatnék, ahogyan régen szoktam. Ha leülhetnék a sétányt az öböltől elválasztó alacsony falra. Ha lustán gyakorolhatnám a képességeimet. Talán még egy kis baráti versengésre is rábírhatnám Tiorát. De nincs sem idő, sem lehetőség ilyesmire. Nem tudom, meddig maradunk, és mennyi időt tölthetek el a családom maradékával. Csak annyit tehetek, hogy minél hosszabbra nyújtom a pillanatokat. Az elmémbe vésem őket, hogy megmaradjanak, akár a hátamra festett örvénylő hullámok.

– Egy évszázada én vagyok az első nortai király, aki erre a földre teszi a lábát.

Maven halkan, hűvösen beszél, hangja fenyegető. Miután több hetet eltöltöttem az udvarában, kezdem kiismerni a hangulatait, elvégre nemcsak az országát tanulmányoztam, hanem őt is. Norta királya nem kedves ember, és bár a szövetségünk szempontjából szükséges az életben maradásom, a kényelmem valószínűleg nem az. Igyekszem a kegyeiben maradni, és eddig egyszerű volt a dolog. Nem bánik velem rosszul. Ami azt illeti, nem bánik velem sehogyan sem. A Fehértűz Palota labirintusában nem nehéz kerülni őt.

– Több mint egy évszázada, ha jól tudom – felelem, leplezve, mennyire meglepett, hogy megszólított. – II. Tiberias volt az utolsó Calore király, aki látogatást tett az országban. Mielőtt a te őseid meg az enyémek kirobbantották a háborút.

A név hallatán felszisszen. Tiberias. Nem ismeretlen előttem a testvérek közti neheztelés. Én is sok mindent irigyelek Tiorától. De sohasem éreztem azt a mély és mindent elnyomó irigységet, amelyet Maven érez száműzött bátyja iránt. Minden porcikáját áthatja. Már az említése is, akármilyen hivatalos szövegkörnyezetben hangozzon el, úgy hasít belé, mint egy kés. Gondolom, az ősi név is olyasmi, amit irigyel tőle. A valódi király újabb ismertetőjegye, amely sohasem lesz az övé.

Talán ezért űzi Mare Barrow-t olyan makacs kitartással. A pletykák igaznak tűnnek. Magam is láttam a bizonyítékot. Az a lány nemcsak nagy hatalmú újvérű, egy furcsa Vörös, aki a mienkéhez hasonló képességgel bír, de a száműzött herceg is szereti. Egy Vörös lányt. Amióta találkoztam vele, kezdem érteni, hogy miért. Még fogságban sem adta fel a harcot. Ellenállt. Egy rejtély volt, amit élveztem volna megfejteni, és úgy tűnik, ő a trófea, akiért a Calore fivérek versengenek. A koronához képest semmiség, mégis egy ok, ami fölött a viszálykodó fiúk marakodhatnak.

– Ha felséged szeretné, megszervezhetek egy körutat a fővárosban – folytatom. Bár aligha a szívem vágya a kelleténél több időt eltölteni Mavennel, egyúttal többet lehetnék a városban. – A templomok az egész országban híresek pompájukról. A jelenléted megtiszteltetést jelentene az isteneknek.

Az egója legyezgetése nem úgy működik, mint a nemeseknél és az udvaroncoknál szokott. Lebiggyeszti az ajkát. – Próbálok olyasmikre koncentrálni, amik ténylegesen léteznek, Iris. Mint a háború, amelyet mindketten próbálunk megnyerni.

Te tudod. Hűvös távolságtartással nyelem le a visszavágást. A hitetlenek nem az én gondjaim. Ha nem képesek kinyitni a szemüket, nem az én dolgom, hogy felnyissam helyettük. Majd, ha találkozik a halál isteneivel, meggyőződhet róla, mekkorát tévedett, mielőtt saját magának köszönhetően a pokolra jutna. Majd az istenek egy örökkévalóságon át vízben fojtogatják. A túlvilágon ez a tűzgyújtók büntetése, míg az én kárhozatom a láng.

– Persze – biccentek, és érzem homlokomon a hideg drágaköveket. – A hadsereg érkezéskor a Tavak fellegvárába megy, hogy meggyógyítsák a sebesülteket, és felfegyverkezzenek. Oda kellene mennünk, hogy találkozzunk velük.

Bólint. – Igen.

– És Piedmontra is gondolnunk kell – teszem hozzá. Amikor a Bracken herceghez hű nagyurak Maven segítségét kérték, nem voltam jelen. Akkor az országaink még háborúban álltak egymással. A hírszerzési jelentések azonban egyértelműek voltak.

Maven arca megrándul. – Bracken herceg nem fog fegyvert ragadni Montfort ellen, amíg azok a rohadékok túszként tartják fogva a gyerekeit. – Úgy beszél, mintha együgyű volnék.

Uralkodom magamon, és lehajtom a fejemet. – Hát persze – felelem. – De ha titokban sikerülne szövetséget kötnünk? Montfort elveszítené a déli bázisát, az összes erőforrást, amelyet Bracken átengedett nekik, és erős ellenséget szerezne. Egy újabb Ezüst királyság, amelyikkel harcolnia kellene.

Léptei egyenletesen verődnek vissza a sétányról. Hallom, ahogy halkan lélegzik, miközben válaszra várok. Bár majdnem ugyanolyan magasak vagyunk, és legalább annyit nyomhatok, mint ő, Maven mellett kicsinek érzem magamat. Kicsinek és sérülékenynek. Egy madárnak, aki a macskával lépett szövetségre. Nem tetszik ez az érzés.

– A Bracken gyerekek kiszabadítása hiábavaló próbálkozás lenne. Nem tudjuk, hol vannak, azt sem, mennyire szigorúan őrzik őket. Még az is lehet, hogy a kontinens másik felén vannak. Akár halottak is lehetnek – mormolja Maven. – A bátyámra kellene koncentrálnunk. Ha ő nincs, nem lesz, aki mögé felsorakozhatnak.

Igyekszem nem kimutatni a csalódottságomat, de a vállam így is megereszkedik. Szükségünk van Piedmontra. Tudom. Hiba átengedni Montfortnak, és ez a hiba könnyen a halálunkhoz és a pusztulásunkhoz vezethet. Ezért ismét próbálkozom.

– Bracken herceg keze meg van kötve. Akkor sem próbálhatná meg kiszabadítani a gyerekeit, ha tudná, hol vannak – halkítom le a hangomat. – Túl nagy a kudarc kockázata. De valaki más nem tudná megtenni neki?

– Csak nem te ajánlkozol a feladatra, Iris? – néz rám lenézően.

Megfeszülök. – Királyné és hercegnő vagyok, nem pedig egy kutya, amelyik visszahozza a labdát.

– Hát persze, drágám, nem vagy kutya. – Maven felhorkant, de nem lassít. – A kutyák engedelmeskednek.

Ahelyett hogy meghátrálnék, egy sóhajjal reagálok a nyílt sértésre. – Biztosan igazad van, királyom. – Kijátszom az utolsó kártyámat. – Végtére is bőven van tapasztalatod túszokkal.

Hőség lobban mellettem, olyan közel, hogy azonnal kiver a víz. Mavent könnyen fel lehet paprikázni azzal, ha felidézem Mare-t – és azt, hogyan vesztette el.

– Ha sikerül megtalálni a gyerekeket – morogja –, talán megszervezhetünk valamit.

Ennyit sikerül kihúznom a Calore királyból. Sikeresnek könyvelem el a beszélgetést.

A fényes aranyozással és türkizkék festékkel díszített falak csillogó márványnak adják át helyüket, jelezve a nemesi szektor végét és a királyi palota kezdetét. Még mindig boltívek húzódnak az út fölött, de már kapuk és őrök védik őket. Mindegyik tövében kék egyenruhás tóvidéki katona áll, és még többen járkálnak a falon, lepillantva az elhaladó királynőre. Anya gyorsít a léptein. Szeretne már bent lenni, ahol nem látják a fürkész tekintetek. Egyedül, velünk. Tiora szorosan a nyomában, nem is annyira, hogy anyához legyen közel, hanem minél távolabb húzódjon Maventől. Ahogyan az emberek többségét, a király őt is nyugtalanítja. Kék szemének átható tekintete teszi. Természetellenes ilyen fiatal fiúnál. Mesterséges.

Ilyen anyával még az is könnyen lehet.

Ha Elara élne, még Detraonba sem tehetné be a lábát, nemhogy a királyi család közelébe jusson. A Tóvidéken a hozzá hasonló Ezüstökben, a tudatot uraló suttogókban senki nem bízik. Nem is léteznek már. A Servon vérvonalat régen kiirtották, és okkal. Ami Nortát illeti, valami azt súgja, hamarosan a Merandus-ház is hasonló sorsra jut. Amióta Fehértűzbe érkeztem, nem beszéltem suttogóval, és miután Maven unokatestvére meghalt az esküvőnkön, gyanítom, hogy inkább távol tartja az anyja famíliáját, már ha egyáltalán élnek még.

Palotánk, a Royelle spirálja hatalmas területet foglal el. Saját csatornái és vízvezetékei vannak, szökőkutakkal és vízesésekkel. Némelyik patak a sétány fölött ível át az öböl felé, mások alattunk futnak. Télen a legtöbbjük befagy, és olyan jégszobrokat alkotnak az ösvényen, amelyeket emberi kéz nem tudna utánozni. Ünnepnapokon a templomok papjai olvasnak a jégből, hogy az istenek akaratát tolmácsolják. Általában rébuszokban beszélnek, szavaikat a földre és a vízre írják, ezért csak az áldottak láthatják, és még kevesebben értik meg.

Bátorságra vall, hogy egy nemrég még ellenséges nemzet tűzgyújtó királya bemerészkedik a Tóvidék erődjébe, és Maven sem hidegvérrel teszi. Más talán azt gondolná róla, hogy nem ismeri a félelmet, mert az anyja kiirtotta belőle a gyengeséget. Ám ez nem igaz. Én minden tettében látom a félelmet. Főként a bátyjától fél. Fél, mert a Barrow lány elmenekült. És mint mindenki más ezen a világon, halálosan fél attól, hogy elveszíti a hatalmát. Ezért van itt. Ezért vett el feleségül. Bármit megtenne azért, hogy megtarthassa a koronáját.

Micsoda eltökéltség. Ez a legnagyobb erőssége, egyben a legnagyobb gyengesége is.

Közeledünk az öbölre nyíló nagy kapukhoz, amelyeket őrök és vízesések szegélyeznek. A katonák meghajolnak elvonuló anyám előtt, és még a víz is hullámot vet, ahogy hatalmas erejű képessége vonzást gyakorol rá. A kapun túl a kedvenc udvarom: tágas, gondosan kialakított ágyásokban rózsák, liliomok, hortenziák, tulipánok, hibiszkuszok – szirmaik a világoskéktől a sötétindigóig terjednek. Legalábbis kéknek kellene lenniük, de akárcsak a zászlók és a családom, a virágok is gyászolnak.

A szirmaik feketék.

– Felség, kérhetem, hogy a lányom elkísérjen az oltárunkhoz a hagyományunk szerint?

Ma reggel először hallom anyámat beszélni. Az udvarban használt hangján szólal meg, Norta nyelvén, hogy Maven semmiképpen se érthesse félre a kérését. Az akcentusa jobb, mint az enyém. Cenra Cygnet okos asszony, akinek van érzéke a nyelvekhez és a diplomáciához.

Megáll, hogy Mavennel szembefordulva szemügyre vehesse. Nem volna illendő hátat mutatni a királynak, miközben kér valamit tőle. Még akkor is, ha engem kér, a lányát, egy élő embert, akinek van saját akarata, gondolom, és savanyú ízt érzek a számban. De persze ez nem igaz. Maven rangja magasabb, mint az enyém. Most már az ő alattvalója vagyok, nem anyámé. Azt teszem, amit Maven akar.

Legalábbis látszólag.

Nem áll szándékomban pórázra kötött királynénak lenni.

Szerencsére Maven anyám előtt kevésbé lekezelő a vallással szemben. Feszülten mosolyog, és kicsit meghajol. Anya mellett, akinek haja már őszül, és szeme sarkában szarkalábak ülnek, fiatalnak látszik. Újnak. Tapasztalatlannak. Holott egyáltalán nem az. – A hagyományokat tiszteletben kell tartanunk – mondja. – Még az ilyen zavaros időkben is. Sem Norta, sem a Tóvidék nem feledkezhet meg arról, ami a lényege. A végén talán ez ment meg minket, felség.

Jól beszél, szavai mézként csordulnak.

Anya kivillantja fogait, de a szeme nem mosolyog. – Valóban. Iris, gyere! – int nekem.

Ha nem tudnék uralkodni magamon, megfognám a kezét, és elszaladnék vele. De önuralomból nincs hiány, és egyenletes tempóban, lassan követem anyámat és nővéremet a fekete virágokon és a kék mintás folyosókon át a megszentelt helyre, a királynő személyes templomába a Royelle-ben.

Az uralkodó királyi lakosztálya melletti, elzárt, egyszerű templom szalonok és hálószobák között rejtőzik. A hagyomány a szokásos formában jelenik meg: a kis helyiség közepén szökőkút csobog. A mennyezetről és a falakról idegen és ismerős arcok néznek le. Az isteneinknek nincsen nevük, sem hierarchiájuk. Áldásaik véletlenszerűek, beszédük szűkszavú, büntetéseiket lehetetlen előre megjósolni. De mindenben ott vannak. Mindig érezni őket. Megkeresem a kedvencemet, egy nőies, üres tekintetű és szürke arcot, amelyet csak ajka görbülete különböztet meg a többitől, de ez talán a kő hibájának köszönhető. Mintha sokattudóan mosolyogna. Még apám temetésének árnyékában is megvigasztal. Úgy képzelem, azt mondja: Minden rendben lesz.

A helyiség nem olyan nagy, mint a másik palotában lévő templom, amelyet az udvari szertartásoknál használunk, nem olyan fényűző, mint Detraonban a hatalmas katedrálisok. Itt nincsenek aranyoltárok, sem égi törvényeket tartalmazó, drágakövekkel borított könyvek. A mi isteneinknek a hitünkön kívül nem sok egyébre van szükségük ahhoz, hogy éreztessék jelenlétüket.

Egy ismerős ablakra teszem a kezem, és várok. A kelő nap erőtlenül süt át a vastag gyémántüvegen, amelynek táblái örvénylő hullámokat formáznak. Csak akkor sóhajtok fel megkönnyebbüléssel, amikor a szentély ajtaja becsukódik mögöttünk, és magunkra maradunk az istenekkel. Mielőtt szemem megszokhatná a félhomályt, anya meleg keze közé fogja az arcomat.

– Nem kell visszamenned – suttogja anya.

Még sohasem hallottam, hogy esdekelt volna. Idegen ez a hangnem.

– Micsoda?

– Kérlek, kincsem. – Azonnal visszavált tóvidékire, jobban szereti az anyanyelvünket. Tekintete élesebb, sötétebb lesz. Szeme sötét kút, amelybe bele tudnék zuhanni. – A szövetség úgy is megmarad, ha te nem tartod össze.

Nem engedi el az arcomat, hüvelykujja végigsimít az arccsontomon. Pár pillanatig tétovázom. Látom a tekintetében a reményt, és szorosan behunyom a szemem. Lassan megfogom a kezét, és elhúzom magamtól.