Sándor Iván

Végig a Stefánián

– részlet –

© Sándor Iván, 2026

Végig a Stefánián

„…semmi vagy, ha nem vagy ellenállás.
[…]
Vesd meg a lábad, az idő gonosz…”

Babits Mihály: Ha nem vagy ellenállás…
(1936. április)

A négy lovas

a jéghegyek olvadnak. A tengerszint emelkedik. A szigetekről menekülnek a lakosok. Hajók, repülők indulnak, nincs úti céljuk. Emelkednek a hullámok. A kontinenseken bombák csapódnak be. Kórházak, iskolák, templomok romokban. Temetetlen holtak. A gátak átszakadnak, homályos tekintettel is keresni minderről hiteles szavakat, a viharok kergette felhők mögül világló csillagfényben, a partok nélküli folyók áradásában a helyet, ahol megvetheti a lábát

ez jó lehet regénykezdetnek, gondolom. Talán. Dossziét veszek elő, fekete filctollal ráírom a borítóra: Feljegyzések egy regényhez. Keresem a hiteles szavakat arra, hogy miben élünk. Ezt is leírom egy tiszta lapra, behelyezem a dossziéba

átülök az íróasztalomtól apám rám hagyott tölgyfa karosszékébe. Az ablakon túl, a kertben a cseresznyefa ágait rázza a szél. Hullanak a fehér virágszirmok, tavasz van

apám germanista volt, egyetemen tanított. A karosszékben is mindig könyv volt a kezében. Kisiskolás koromban egyszer megkérdeztem, mit olvas. Behajtotta a könyvet, egyik ujját bent hagyva az oldalon, ahol éppen tartott. Volt egy fényképezőgépem. Csináltam róla fotót. Ül a karosszékben, ujja a lapok között, mosolyog

a fénykép az íróasztalom kislámpájának kovácsoltvas talapzatához támasztva

a temetésén sokan voltak. Kollégái, tanítványai, barátai. A Dékán búcsúztatta. A tanítványok nevében végzős hallgató. Otthonomban feljegyeztem a szavaikat

a Dékán a humanista szellem védelmezőjeként méltatta. Az oktatói ethosz képviselőjeként. A végzős hallgató arról beszélt, hogy apámtól tanulták, a humanista kultúra, mindaz, amit jelent, már a múlté. Utóvédek vagyunk, jelentette ki apám, mondta a hallgató, a szavak elvesztették az értéküket, általános a zavar, repkednek a hamisítások, őrizzük a könyveket, vigyük magunkkal a szellem szigeteire, jegyeztem fel a két búcsúbeszédet, elhelyeztem a lapot a dossziéban, apám a kislámpa fényében a fotójáról rám mosolygott

hatvannégy éves vagyok. Egyedül élek. A házasságom tönkrement. Kihűlt. Így éreztük mind a ketten. A feleségem nem értette a mániáimat, hogy keresek… szavakat… hiteleseket

a szélzúgás erősödik. Mintha a tenger morajlana. A kerti cseresznyefa virágai peregnek. Az ablakpárkányomra is sodródnak. A karosszékhez támasztva sétabot. Könnyű, elegáns, csontfejű. Nyitom az ablakot. Lesöpröm a bottal a párkányra hullott szirmokat

a sétabot a nagyapámé volt. Ő hagyta apámra, apám rám. Nagyapám a központi nagy nyomdában dolgozott. Mettőrnek hívták. Azon a majd hetven év előtti október végi estén az egyik egyetemi lapot tördelte, mesélte apám. A fiatal Szerkesztőnek munkája közben feltelefonáltak az államvédelmisekkel őrzött portáról, küldöttség érkezett, fel akarnak menni, ha a Szerkesztő vállalja a felelősséget, egyikük felmehet a szedőterembe. A Szerkesztő lement, feljöttek, így mesélte nekem a nagyapád, mesélte apám. A küldött forradalmi kiáltványt hozott az Egyetemről. Ki kell nyomtatni a lapban, ez az egyetemi nagygyűlés határozata. A fiatal Szerkesztő elolvasta, mesélte apám, odament a részlegvezetőhöz, jött még anyag, ezt is ki kell szedetni. A részlegvezető rápillantott a kiáltványra. Csak nem gondolja, hogy én ezt engedélyezhetem. Az egyetemi fiatalság határozata, erősködött a Szerkesztő. Ha talál rá gépszedőt… A Szerkesztő sorra járta a szedőket. A negyedik vállalta. Fémtálcán vitték az ólomsorokat nagyapádhoz. Olvasta. Nagy balhé lesz ebből, súgta a Szerkesztőnek, de átvette, a hirtelen mozdulattól lecsúsztak az ólomsorok a tálcáról, lehajolt értük, akkor roppant meg a dereka. Másnap megszólaltak a fegyverek. Nagyapád hetekig feküdt. Mikor lábadozott, a bátyjától, az én nagybátyámtól kapta ezt a sétabotot. Nagyapád megőrzött néhány újságot, fotót azokból a napokból

apám nem csak a maga, a nagyapám emlékeit is rám hagyta. Az újságokat, fotókat fiókomban őrzöm. Néha előveszem, nézegetem. Mintha a lapokról, a fotókról morajlás érkezne. Az utcán szétlőtt szovjet lánctalpas. Körülötte fegyveres fiúk. A járdákon nézelődők. A házak ablakai betörve. Romok. Holttestek csomagolópapírral letakarva. Olyan az egész, mint egy filmképsor, fikció, pedig valóság volt

nagyapád testvérbátyja, akitől a sétabotot kapta, fess ember volt. Fess, ez régimódi szó volt apám számára is, de megjegyezte, a múltat jelentette számára. Nagyapád bátyjának jómódú felesége volt. Női ruhaszalont vezetett. A nagybátyám csokornyakkendőben, tweedzakóban fogadta a vendégeket. Teával, aprósüteménnyel kínálta őket. Szeretett sétálni, leginkább a Stefánián. Apám, még kisfiú koromban, egyszer magával vitt, fogta a kezemet, végig a Stefánián, a ráhagyott családi emlékekről mesélt, a konflisokról, volt egylovas, kétlovas. Erről dalocska is született, mesélte a kezemet fogva apám, dúdolgatta

a régi mániám, végighajtani a Stefánián, egy fess fiákeren, és a gomblyukamban virág terem. Te szép platános út, langyos esti szélben a fülembe súg. Ragyoghat napsugár, ragyoghat holdsugár, egy szép fiákeren vidám a nyár

az íróasztalom mellett kis asztalkán a gépem. Végigfutok az internet friss hírein, háborúk, terrorakciók, menekülők, diktatúrák tombolása. Ha sétálgatok, mindig eszembe jut valami, nem csak a dalocska, a konflisok, a pettyes csokornyakkendő, az eltűnt idő jelenemben egymásra rétegeződő foszlányainak nyomában járok

ezt az érzésemet is feljegyzem, tiszta lapra, a dossziéba helyezem

végzős gimnazista voltam, a Stefánián a forgalmas keresztút után a második vagy harmadik épület első emeletén volt a Filmlapok Szerkesztősége. A nagy hallban lehetett a régi példányokat is olvasgatni. Felfedeztem Francis Coppola Apokalipszis most című filmjéről egy tanulmányt

a múlt század hatvanas éveiben játszódik a film, a vietnámi háborúban. Az amerikai titkosszolgálat tisztje parancsot kap, ölje meg a hatáskörét túllépő tiszttársát. Helikopterraj élén indul az utasítást végrehajtani, olvasom a tanulmányban. Mikor az utolsó soroknál tartok, bejött a Szerkesztői irodából egy hölgy. Magas, figyelmes tekintetű, megkérdezte, érdekelnek-e a filmek. Érdekelnek, feleltem, ennek a tartalmát értem, a címben az apokalipszist is, erről tanultunk, de mit jelent a végén a most? A rendező kitágítja az időt, magyarázta a Szerkesztő asszony, a teret is minden háborúra, a mindenkori világhelyzetre, bárhol történhetnek apokaliptikus események, a múltban, jelenben, jövőben, az a rendező célja, hogy a film nézője érezze: most

később az interneten többször végignéztem a filmet. Figyeltem a tiszt tekintetét, miközben a parancsot kapja, miközben a helikopterraj élén útnak indul, miközben szórja a bombákat. Olyan a tekintete, mintha italos volna. Kába. Jönnek a helikopterek. Zúgnak. Lent robbannak a bombák, gyerekcsoportok, asszonyok menekülnek, égnek az épületek, közben a Szerkesztő asszony tekintetét is látom. Magyarázat közben felcsúszott a blúza az egyik karján. A csuklója fölött tetovált számok. A haláltáborokról hallottam. Apám is magyarázott róla, könyveket is elém tett. Tudtam, mit jelentenek a tetovált számok. A Szerkesztő asszony nem húzta vissza a blúzát. Látta, hogy látom a tetoválást. Mosolygott. Megsimította az arcomat… … …

Napló

„Néha üvölteni szeretne az ember,
de a jólneveltsége nem engedi.”

(Mottó ismeretlen szerzőtől
Bulat Okudzsava Dilettánsok utazása
című regényéből)

2024 áprilisában írtam le Naplóm első mondatait. A kisregény háttérvilágának szánom.

Események, emlékek, álmokban felvillanó történetek, alakok gyűjteménye.

Összefoglalom benne annak az időtérnek a forrongó világát, amelyben élünk.

Több címváltozatom volt. A legmegfelelőbbet, a Végig a Stefániánt némileg édeskésnek tartottam. Ellentétesnek a regény történéseivel. Mégis megtartottam, mert szeretem az ellenpontokat. A holtakat, akiknek az alakját felidézem, élőknek tekintem. Nem búcsúzom tőlük. Közelítek hozzájuk, de még kimaradok a sorból.

(s. i.)

Mit mutat fel egy korszak, egy hatalom a múltjából, az jellemzi a jelenét is. Amit a jelenében megvalósít, a jövőjét is.

Tanúi vagyunk a huszadik századi katasztrófákba vezető háborús korszak meghamisításának. A valóság történelmi-szellemi-lelki pusztításának.

Ahol a fanatizmus uralkodik, megszűnik a gondolkodás. Az új terep új felismeréseket követel. „…értelme csak annak van, ha hozzájön valami, különben semminek semmi értelme…” (Thomas Bernhard)

✴

A demokráciák, a diktatúrák formái-működései is változtak. A nyugati demokráciák évszázados humanista hagyományaik eróziója, a szélsőségek jelentkezése közben is őrizni próbálják a gondolkozás-szólás, a sajtó szabadságát. A diktatúrák különböző változatait, és ami Magyarországon kialakult, a diktatúra mutációjaként írtam le néhány éve. Korábban akasztófákat, börtönöket, koncepciós pereket, kitelepítéseket jelentett. Ma: vezérközpontúságot, udvaroncgárdát, a tömegtájékoztatás totális birtoklását, álvalóság terjesztését. Perverz változatot: miközben a hatalom egyik kezét a nyugati világ felé nyújtja, hogy a megszerezhető pénzt a saját zsebébe csúsztassa, a másik kezével az orosz vezér tenyerét szorítja.

A múlt évben egyik írásomnak Ország a kráter peremén címet adtam. Ma már más címet keresnék: Ország a kráter mélyén.

✴

„…S minden tudásban kerestem egyre új tudást…” (Füst Milán: Önarckép)

A fiatalabb nemzedékek tagjainak nem könnyű eligazodni a História labirintusaiban, a gyilkosok, az áldozatok történeteiben.

Makszim Krivcov harminchárom éves ukrán költő önként jelentkezett az orosz frontra. Hősi halált halt.

Olvasom, hogy halálát Radnóti Miklóséhoz hasonlították.

Valóban, közös az, hogy mindketten költők voltak, háborúban is verset írtak, halálukig. A különbségek: egyikük hazája ellenségei ellen fogott fegyvert, a másik fegyvertelen volt. Az egyiket hazája ellensége, a másikat honfitársa gyilkolta meg. Az egyiket országa megbecsülte, a másikat fegyenctáborba zárta, halálmenetbe gyötörte… …

Tartalom

Végig a Stefánián

A négy lovas

Emlékek

El nem küldött levelek

Megtalált szavak

Napló

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Kézirat-előkészítő Molnár Eszter Edina
Korrektor Balogh Emerencia
A borítót Albrecht Dürer és Scheiber Hugó
műveinek felhasználásával Pintér József tervezte
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 669 2

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL