SZEPES MÁRIA

A VÁLTOZATLANSÁG
HULLÁMHOSSZA

Szerkesztette

Kovács Julianna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2014, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-507-194-4 (epub)

ISBN 978-963-507-195-1 (mobi)

A repülés megvalósítása a levegőnél nehezebb szerkezettel – csupán agyrém.

A párizsi tudományos akadémia
véleménye 1903-ban

* * *

Fénysebességgel ember sohasem utazhat az űrben, de megközelítheti a fény haladását. Ez azonban a távoli jövő feladata.

Carl Sagan amerikai csillagász,
1975

KRONOSZ
FIAI

Mikor a laboratórium szolárcsarnokában ott állt végre a kozmikus időszimulátor első modellje, valamennyien úgy éreztük, nem vagyunk teljesen ébren. De hiába terveztük mi magunk. Számtalan kudarcba fúló erőfeszítés, változtatás után hiába próbáltuk ki minden egyes alkatrészét. Szorongva csodálkoztunk rá, mint szülők varázslatos tehetségek szárnyán saját képességeik fölé röppenő gyermekükre.

Mihez is mérhettük volna tapasztalatainkat? Teljesen új utakon jártunk. Elsőként léptünk olyan területre, amelynek nem ismertük a törvényeit, főleg az emberi szervezetre gyakorolt hatását. Semmiféle statisztika nem állt rendelkezésünkre. Magunk voltunk a kísérlet végrehajtói, de kísérleti nyulai is. És micsoda félelmetes kiterjedésű, idegen világegyetem határtalanságába leselkedtünk be kezdetleges eszközeinkkel!

Dimenziófizikus vagyok. Pontosabban a negyedik kiterjedés, a tér idővé alakításának kérdéseivel foglalkozó kutatócsoport munkáját irányítom a kísérleti laboratóriumban. Munkánk eleven cáfolata annak, hogy az ember sohasem repülhet fénysebességgel a világűrben.

Tem Asvin a nevem. Hét munkatársammal együtt húsz esztendeje folytatjuk ezt az izgalmas kísérletsorozatot, amelyet velünk együtt a XXI. század valamennyi értelmes koponyája a tudomány egyik legnagyobb kalandjának tekint.

Mi a „fénysebesség vírusának” megszállottjai lettünk. Közös „rögeszménk”, az együtt megélt csalódások és sikerek szinte egyetlen szervezetté kovácsoltak össze bennünket.

Területünk a fizikából elágazó új és egészen fiatal tudományágak egyike. Alig ötven esztendeje kezdtek el komolyan foglalkozni vele, noha már száz évvel ezelőtt is feltételezték, hogy elméletileg az idő és tér kategóriái felcserélhetők. Vagyis a tér idővé alakítható. A kísérletek megindítását azonban éppen a múlt legnagyobb tudományos tekintélyei akadályozták meg. Teljesen elzárkóztak az elmélet gyakorlati kivitelezésének lehetőségétől. Ellenérveik persze ma éppoly humorosnak tűnnek, mint az a jövendölés, amelyre egy XIX. század végi lexikonban bukkantam az intézet könyvtárában. Az autóról szólt, amelyet akkor még „benzinkocsinak”, a háromkerekű velocipédek alakjára készült hintónak neveztek. Jövőjét e lexikon teljesen reménytelennek látta. „Elterjedését kizárja, hogy rendkívül bűzös, lármás, és a legnagyobb mértékben veszélyeztetné a közbiztonságot.” Ami lényegében igaz volt a benzinmotor használata idején, amikor az autók üzemanyagát még nem a hidronuklein-patron szolgáltatta. De a különféle s egyre nagyobb sebességgel közlekedő járművek elterjedését sohasem állíthatták meg ilyen szempontok. A technika veszélyes mellékhatásait mindig egy tökéletesebb technika kifejlesztésével küzdötte le az ember.

Ha valamelyik tudós száz évvel ezelőtt azt állítja, hogy civilizációnk a XXI. században elérkezik a fényrakéta megvalósításának küszöbéig, bizonyosan tébolydába utalják. Ma, 2057-ben mégis ott állt a mi Kronoszunk a szolárcsarnokban. Formája leginkább az űrhajó gömb alakú fülkéjére emlékeztetett, amelyről kilövés után leválasztották a hordozórakétát, s most egy hosszú, hernyószerű keszonrendszer köldökzsinórján lebegett a szolárium fényözönében. Ez az „űrhajó” azonban egy egészen másfajta létrendszer világegyetemébe készülődött. S hordozórakétájának üzemanyaga maga a fény. Ugyanaz a sugárzó energia, amely 300 000 kilométeres sebességgel utazik az űrben, nem földi, hanem kozmikus időtörvények között.

A múlt században már Einstein is felvázolta az ilyen fényrakétával űzött „időjáték” lehetőségeit. E sok vitát kavaró elméletével nemcsak a kozmikus és relatív – földi – idő közötti lényeges eltérés törvényszerűségét dobta a köztudatba, hanem évtizedekre beoltotta vele a tudományos-fantasztikus írók képzeletét is. A relativitás atyjának merész feltevése szerint egy fényrakétán elinduló időhajóscsoport, ha fénysebességgel megtett négyéves utazása elteltével visszatér a Földre, ott már egy évszázadokkal későbbi korszak civilizációját találja a relatív és kozmikus időtörvények eltérése következtében.

Einstein tételét nagy tekintélye ellenére legfeljebb szellemes mesének tartották tudományos körökben. Pedig akkor már távcsöveink a negyedik dimenzióban figyelték távoli csillagok jelzéseit, mikor gócuk talán régen szétrobbant, eltűnt saját pályájáról. S nem sokkal később földi szimulátorokban mesterségesen idézték elő az űrben uralkodó állapotokat. Az asztronautajelöltek súlytalanul lebegtek e kamrákban. Ugyanazoknak a hatásoknak tették ki őket, mint amelyek az egyre hosszabbodó űrutazások alatt felboríthatták szervezetük egyensúlyát.

Nos, a mi kozmikus időszimulátorunk a központi kutatóintézet szolárcsarnokában egy ilyen földi időtörvények közül kiragadott, sajátos „időbuborék”, amelyben igen különös kísérleteket folytattunk.

Abban, hogy ilyen hihetetlenül rövid idő alatt eljuthattunk odáig, nagy szerepe volt a földi társadalmak gyökeres átalakulásának. Már az űrkutatás korai stádiumában kiderült, hogy csak a szocializmus, az osztálytalan társadalom felépítése hozhat döntő eredményeket. Amíg az emberiség legjobb energiáit véres konfliktusok, gigászi hadseregek fenntartása égette el, nem jutott elegendő hajtóerő a valóban fontos kérdésekre. A XXI. század első éveiben azonban gyökeres változás történt. A szocializmus eszméi nemcsak áthatották az egész világot, de a megvalósulás útjára léptek a gyakorlatban is. Ez persze nem ment konfliktusok és nehézségek nélkül, de végül is a Föld bolygó legkitűnőbb elméi összefogva vehették zárótűzbe civilizációnk veszélyeit, s közösen dolgozhattak nagyszerű lehetőségeink kibontakoztatásában.

Először növényekkel, rovarokkal és különféle állatokkal kezdtük a sort. Rengeteg kudarc ért bennünket. De azután – számtalan kísérleti állat pusztulása árán – lassan megtanultuk a leckét. Persze türelmetlenek voltunk. Úgy éreztük, rengeteg időt vesztegetünk olyan fölösleges ismétlésekre, amelyeket már több ezerszer végigcsináltunk, mégpedig sikeresen. Elkövettük azt a hibát, amit lelkiismeretes tudósnak sohasem szabad megkockáztatnia, amikor kísérleteitől emberéletek és saját léténél is fontosabb eredmények függnek.

E magatartásunkban – ma már tudom – nagy része volt az ismeretlen hatásnak, amely idegzetünkön át észrevétlenül felőrölte ítélőképességünket.

Furcsa áram volt ez. Nemcsak befelé, hanem kifelé is sugárzott. A Vezetőséget sikerült meggyőznöm róla, hogy tervem veszély nélkül keresztülvihető.

Igen alapos óvatossági rendszabályok között negyedórát akartam eltölteni a kozmikus időszimulátor lombikjában. Bizonyos voltam benne – mert a kétely árnyát sem engedtem közel magamhoz –, hogy védőberendezéseink a minden emberi teherbíráson túl fokozott fényenergia valamennyi rezgésrohamát felfogják és közömbösíteni tudják.

Reggeli után gondosan megborotválkoztam. Persze szőrzetem eltávolítása s reggelim összetétele is hozzátartozott a kísérlethez. Azután magamra öltöttem a védőöltönyt. Szememet fényszűrő kristály óvta a roncsoló sugárzástól.

Reggel nyolc órakor léptem a fényfolyosó futószalagjára, az öt keszonból álló időzsiliprendszerbe, amelynek mindegyik, egymásra következő fülkéje magasabb frekvenciájú rezgésekké gyorsította a légkör töltését.

Lassan teltek az órák, mialatt egyik időzsilipgyűrűből a másikba kerültem át az automatikusan nyíló és záró berendezéseken keresztül. Tudtam, a természet őserejének gyökeréhez hatolok egyre közelebb. De nem féltem. Bizonyos voltam benne, meg kell tennem, amit teszek. Csodálatos érzés volt: a képzelet oxigénrészegsége.

Pontosan tizenkét órakor már ott derengett körülöttem a lélegző, lüktető időbuborék, s előttem rezgett a kozmikus kronométer, a kozmokron zöld számlapja a mutatók szikrázó nyilaival.

Az idő kiterjedésének utazója lettem tehát, elsőként a Föld halandói közül.

Mély szánalmat éreztem a földi időtörvények zárlatában rekedt munkatársaim, Sermon, Hélion, Csornij, Liván, Tiang, Dent és Maishan iránt. Ők kívül maradtak e hasonlíthatatlan élményen. Nekem engedték át az elsőbbséget, noha velem együtt tették meg a fárasztó utat a küszöbig. S most ott virrasztanak majd személytelenül az időszimulátor tégelye körül.

A tökéletes érintkezést még nem tudtuk megoldani a két időkiterjedés között. „Kronovíziónk”, olyan időadapterünk, amely kiegyenlítette volna a két egymástól teljesen eltérő rezgésrendszert, nem volt egyelőre, noha számtalan modellt próbáltunk ki, s próbálkozásaink e vonatkozásban is sikerrel biztattak. Kísérleteink e korai stádiumában meg kellett elégednünk azzal, hogy a szolárcsarnok külső műszerei ellenőrizték szervi működéseimet. Ami annyit jelentett, hogy a rétegesen összepréselődött jelzéseket komputereink lelassították, széthúzták, s a torzulásokat kiszűrve, hozzávetőlegesen értelmezni próbálták.

Az időszimulátorban töltött első negyedóra kétségtelenül életem csúcspontja volt. Ha valaki e tapasztalat előtt azt mondja nekem, hogy az időnek intenzitásában egymástól gyökeresen különböző rétegei vannak, s e rétegek valamiféle egyidejűségben, végtelen mélységig érzékelhetők, a szemébe nevetek. Sohasem hittem volna például, hogy a zöld színnek ilyen zaklató töltése lehet. Álmában történik ilyesmi az emberrel, amikor egyetlen percnyi elbóbiskolás alatt egész életnyi eseménysorozat pereg le előtte. A testemhez tapadó selymes védőanyag úgy hozzám tartozott, mint a saját bőröm. A szememet óvó szűrőkristály tisztábbá tette látásomat. Kiemelte a tárgyak körvonalait. A tíz méter átmérőjű gömb csillámló lumenylfalának pórusain keresztül egyenletes lüktetéssel ömlött be az a félelmetes üzemanyag, amelynek érintése a másodperc ezredrésze alatt porrá égetett volna egy évszázados tölgyet. Engem úgy ringatott ruganyos légpárnámon, mint szél hátán lebegő sirályt.

A fölöttem világító kozmokron másodpercenként továbbránduló nagymutatója egyszerre ráébresztett arra, hogy amíg nem ismertem az időnek ezt a részegítő esszenciáját, a lét szürke perifériáin tengődtem.

Vajon ki más hozhatott hírt e sok kiterjedéssel gazdagabb valóságról, mint egy értelmes ember, akinek legalább dadogó, tökéletlen szavai vannak hozzá, hogy körülírja a kifejezhetetlent? Miféle jelt adhatott erről a valamelyik fénytől részegült fehér patkány, hasában a kölykeivel, vagy makogó, terhes nyúl, amelyet két hónap után végre épségben szedtünk ki a szimulátorból, anélkül hogy a benne élő embriók valamit is gyarapodtak vagy elpusztultak volna? De amint az időzsilipeken keresztül a kozmikus időből átemeltük újra a földi időtörvények közé, magzatai gyors fejlődésnek indultak, s a szokásos módon megszülettek. Állapota szerint tehát a terhes anyanyúl alig negyedórát töltött el a szimulátorban, mialatt az időbuborékon kívül az ellenőrző berendezéseket figyelő kutatócsoport tagjai két teljes hónapot utaztak a Föld időkiterjedésében, ugyanabban a laboratóriumban, karnyújtásnyira az áttetsző időszimulátortól.

Erről az első, emberrel végzett kísérletről azért számolok be ilyen részletesen, hogy érthetőbbé tegyem a később bekövetkezett eseményeket.

Az én kozmikus negyedórám, legnagyobb sajnálkozásomra, szédítő gyorsasággal letelt. Minden másodperc ismeretlen kábítószerként égett a testemben.

Épségben, látszólag teljesen egészségesen érkeztem vissza a szolárcsarnokba, az időzsilipeken áthaladva, holtfáradt munkatársaim közé, akik két hónapon át váltogatták egymást éjjel-nappal a keszonhüllő sugárzó gömbfeje körül.

Én frissebb voltam, mint az indulás pillanatában. Állam még csaknem teljesen sima volt a „reggeli” borotválkozástól. Sem éhséget, sem szomjúságot nem éreztem. A hajam, kéz- és lábkörmeim alig egy mikromillimétert hosszabbodtak. S a vizsgálatok kimutatták: emésztőszerveimben négyórás bomlási folyamatnak megfelelő stádiumban találták meg reggelim szilárd és folyékony tartozékait.

Visszatérésemnek s a vizsgálatok eredményének elmondhatatlan hatása volt. De nemcsak ránk, akik részt vettünk a kísérletben. A hír az egész világ érdeklődését felkeltette. A győzelem első mámora után azonban aggasztó jelenségek kezdtek mutatkozni valamennyiünk idegrendszerében, de főleg az én szervezetemben.

Állapotomat először fokozódó hiányérzetként érzékeltem, amit semmiféle módon nem tudtam kielégíteni. Már csak azért sem, mert képtelen voltam rájönni, mi az, amit kívánok. Hiányérzetemnek semmi köze nem volt éhséghez, szomjúsághoz vagy nemi kielégülés utáni vágyhoz. A külső siker sohasem izgatott túlságosan. A tömegérdeklődés felém irányuló szökőárjától pedig irtóztam.

Névtelen, csillapíthatatlan sajgás fokozódott fel bennem. Alkoholisták, kábítószer-élvezők kínlódnak így, amikor elvonókúra nélkül, hirtelen megszüntetik éltető mérgük adagolását. Nyugtatókkal vagy hevítőszerekkel csak annyit értem el, hogy légszomjam támadt. Majd a vérnyomásom kezdett el ugrálni. Olyan mélyre zuhant vagy magasra szökkent, hogy ijedt orvos barátaim az intenzív osztály különszobájába helyeztek, s rám kapcsolták intézetük egész megfigyelőapparátusát.

Ott jöttem rá, hogy a kísérletektől való távollétet végképp nem tudom elviselni. Éreztem, mint ostromolja idegeim ellenálló képességét a düh feszítő gőze, s ha nem engednek vissza a munkámhoz, hamarosan falat öklöző idegroham tör ki rajtam. Szerencsére – vagy balszerencsémre – józanságomat még nem veszítettem el annyira, hogy ne tudtam volna, mi vár rám ebben az esetben: párnázott cella.

Ami hihetetlen mértékben meghatványozta akaraterőmet és számító módon óvatossá tett, kétségtelenül az a hatás volt, amit sajnos valamennyien későn ismertünk fel. Ez persze nem jelenti azt, hogy mindabban, ami történt, csökkenteni akarom súlyos egyéni felelősségemet. Csak tényeket állapítok meg.

Akartam, hogy vérnyomásom újra normálissá váljék. Felidéztem hozzá kora ifjúságom visszacsatolási gyakorlatait, amelyekkel – több-kevesebb eredménnyel – megtanultam szabályozni szívműködésemet, vérnyomásomat, beállítani elalvásom és ébredésem idejét. Most azonban a régi gyakorlatok medrébe új energiatömeg ömlött. Mintha lényem apró erőművébe sok ezer voltos áramot kapcsoltak volna. Fanatikus elhatározásom megfékezte szervezetem lázadó ritmusát. Orvosaimat is meggyőzte. Pedig akkor már kollégáim nagy része is kezelés alatt állt különféle panaszokkal. Hélion krónikus fejgörcsökben szenvedett. A vasegészségű Csornijon gyomorhurut vett erőt. Liván körömágyai begyulladtak. Tiang vállát villámszerű fájások szaggatták. Asszisztensem, Sermon testét allergiás kiütések lepték el. De kivétel nélkül valamennyi munkatársam emberi kapcsolatait szokatlan válságok veszélyeztették. A laboratóriumban is testi erőszakig fajuló marakodások törtek ki közöttük jelentéktelen okokból. Persze mindenre találtunk természetes magyarázatot, ami környezetünk számára is elfogadhatónak tűnt. Leleményes ügyességgel halmoztuk a bizonyítékokat, az „alibiket”, amelyek kizárták, hogy a különféle tünetek bármiféle összefüggésben állnának kísérleteinkkel. Kivéve persze a kimerültséget, amire nyugodtan hivatkozhattunk. Olyanok voltunk, mint az összeesküvők, akik titkos bombaraktárt rejtegetnek ártatlan tűzijátékműhelynek álcázva. Egyikünkben sem merült fel a gyanú, hogy ismeretlen sugárfertőzés áldozatai vagyunk. Akkor is, ha e hatást legérzékenyebb műszereink sem jelezték. De megbocsáthatatlan könnyelműségünk, vakságunk is a fertőzés tünetcsoportjához tartozott.

A második kísérlet napjának minden pillanatára világosan emlékszem.

ANYA

Reggel hat órakor zavaros álomból szakadtam ki nagy rándulással. Ébredésemből hiányzott a kellemes, átmeneti kábulat. Éberségemet túl erős fénynek éreztem. Vakított. Önkéntelenül a szememhez kaptam, rajta van-e a szűrőkristály, azután elnevettem magam. Milyen ostoba vagyok! Szűrőkristályra csak a szimulátorban van szükség.

Amint gondolataim felszíne alól előbukkant az időbuborék képzete, lámpalázas öröm kezdett lüktetni bennem. Szívverésem meglódult. Nem. Ezt nem engedhetem meg magamnak! Éppen ma. El kell engednem a veszélyes feszültséggócot. Majd később sor kerül rá. Később. De ahogy izgalmam tárgyát tudatom felszíne alá erőltettem, izgalmam tovább fokozódott. Fülem zúgott. Nyaki ütőerem lüktetését egész testemben éreztem. Idegeimben nyugtalanság rezzent. Mi lesz, ha szívem, érrendszerem megint fellázad ellenem? A különös az volt, hogy e lehetőség csak mellékesen érintett, mintha nem velem, hanem egy távoli ismerősömmel történt volna. Sűrű függönyön át figyeltem ezt a valakit. A függöny világító, zöld színárnyalatokból szövődött. Disszonáns zenei akkordok szegődtek hozzá. A zene zaklató volt, de gyönyörérzetet okozott. A zöld sugárzás pedig a kozmokron színe az időbuborékban. Az újra előbukkant képet nagy lendülettel elhajítottam magamtól.

Az idegeimben keringő izgalom önáltató igéket sugallt. Szervezetem egyensúlya megingott ugyan az első kísérlet óta, de már úrrá lettem fölötte. Agyam élesen működik. Pulzusom újra egyenletesen ver. Életérzésem még sohasem volt ennyire felfokozott. Szívverésem sem gyorsul fel tőle.

Tele voltam boldog várakozással.

Gépiesen elvégeztem előkészületeimet a kísérletre. Megfürödtem. Borotválkoztam. A tükörhöz közel hajolva, szembenéztem önmagammal. Meglepődtem rajta, milyen hevülten mosolygok közben, mintha egy kopaszodó, aszketikusan sovány idegennel váltottam volna cinkosan rokonszenvező pillantást. Ezt az arcomat nem ismertem. De nem ismert volna rá Lián, a feleségem sem, akivel huszonöt év óta együtt élek. Együtt? Ez túlzás. Egymás mellett. Profilban. Vegyülhetetlenül. „Megfagyok melletted!” – panaszolta eleinte. Azután már nem szólt. Töviskoszorús mártírarccal lézengett az életemben. Ha tudta volna, hogy az első perctől kezdve milyen elviselhetetlennek találtam anyámhoz való hasonlóságát! Saját unokahúgával való házasságomat ő kívánta. Keményen puritán asszony volt. A valóságot sohasem engedte közel magához. Ha valaki azt állította volna előtte, hogy Liánt azért erőltette hozzám, mert feleségem ereiben az ő vére keringett, s egész alkata rá emlékeztetett, e feltevést méltatlankodva visszautasítja. Ő csak jót akart mindenkinek. A legjobbat. De áldozataiért mindig hálátlanságot kapott cserébe. A maga szempontjából teljesen igaza volt. Mert nem sejtette, milyen tévedés mindaz, amit csinál. Még a saját unokahúga is az ellensége lett végül.

Csodálkozva figyeltem önmagamat, miért nem támad fel bennem a szánalommal vegyülő iszonyat, ami mindig elfogott, valahányszor anyám alakját megérintettem önmagamban. Hiszen „annyira szeretett”. „Minden gondolata én voltam.” Éppúgy, ahogy korán elhalt apámért is „az életét adta volna”.

Bűntudatot éreztem, mert nem tudtam szeretni őt. Menekültem a közeléből. De messzire nem jutottam. Végül is mindig az történt, amit ő akart. Illetve majdnem mindig. Mert a munkám területére nem tudott követni. És Lián is fellázadt ellene. Ezért vonult nagy házunkon belül konok emigrációba, két szobája zárt magányába, amelyek közül az egyik apám dolgozószobája volt valamikor. De nem költözött volna el tőlünk a világ minden kincséért sem. Jelenléte megülte életünket. Mérget cseppentett minden percünkbe.

Egyedül az Intézetben éreztem magam biztonságban tőle. Pontosabban: a kozmikus időszimulátor belsejében.

Egyszerre harangkondulásként zendült meg bennem a felismerés, hogy az „időrakétán” is előle menekülök a negyedik-kiterjedés kozmoszába.

Apám is szeretett volna elfutni tőle, de nem tudott. Ő belehalt anyám szerelmébe.

Közeli „szabadulásom” gondolata könnyelmű öröm hullámaként tornyosult fel bennem megint. Mit is ajánlott Sermon, az asszisztensem, az időkiterjedés fizikájának meghatározásául? Kronionológia. A fogalmat Kronosz, az idő mitikus istene sugallta. Nem rossz. Bár soha többé ne kellene találkoznom anyámmal! És Lián is eltűnne az életemből, Milossal, a fiunkkal együtt, akit az anyai kényeztetés büntető szanatóriumba juttatott!

Lián, mintha megérezte volna gondolataimat, kopogtatás nélkül berontott a fürdőszobába. Ezt már nem merte megtenni az utóbbi időben.

– Mi történt?

– Anya rosszul lett – közölte velem fulladtan. Párnás kezét nagy mellére szorította.

Amit mondott, olyan képtelenségnek tűnt előttem, hogy majdnem elnevettem magam. Anyám szívós állandósága változhatatlanabb természeti törvényként élt bennem, mint az, hogy a nap reggel felkel és este lenyugszik. Ájulásait, időszakos haldoklásait senki sem ismerte jobban nálam. E viharok éppúgy hozzátartoztak magánéletem csődtömegéhez, mint Lián dúltan bolyongó alakja. De feleségem körül ezúttal nem magába gyűrt sérelmek negatívja, hanem diadalérzet örvénylett. Arcán vörhenyes foltok égtek. Hevültségében most félelmetesen hasonlított anyámhoz.

– Már elvitték – lihegte, mintha nehéz terhet cipelve futott volna idáig. – Nem akartalak zavarni előbb.

– Elvitték?

Ez meglepett. Anyámat húsz év óta nem lehetett kimozdítani a szobából. Még a közös étkezésekben sem vett részt. És senki be nem tehette a lábát hozzá. Rajtam kívül. De én egyre ritkábban látogattam, s minden távolmaradásom szaporította vétkeim számát.

– Csak gyűlt, gyűlt az étel a kisasztalon az ajtaja előtt – hadarta Lián. – Hozzá sem nyúlt a tálcához. Rá kellett törnünk az ajtót. Pellet doktor szerint súlyos agyvérzést kapott. El kell készülnünk a legrosszabbra!

Lián szeme körül remegni kezdett a táskás bőr.

– Orvost engedett magához! – mondtam hitetlenül. Úgy félt az orvosoktól, mint egy őserdőben élő bennszülött asszony évszázadok előtt.

– Eszméletlen volt.

Az eset valóban rendhagyó. Mert anyám rosszullétei azonnal véget értek, amint orvost hívtunk hozzá. Ajtaját kulcsra zárta. Egyik sem jutott át a küszöbén.

Lián melléből csukló hang szakadt ki. Tudtam, mindjárt erőt vesz rajta hisztérikus nevetőgörcseinek egyike. Előrehajoltam, és pofon ütöttem. E mozdulat reflexe engem is váratlanul ért. Mióta a feleségem volt, sohasem tettem vele ilyet, bár tudtam, a megállíthatatlan roham egyedüli hatásos gyógyszere.

A pofon hatása meglepő és gyors volt. Lián feje nagyot rándult a csattanó ütéstől, de idegeiből azonnal kikapcsolódott a feszültség. Az erő is. Egy székre roskadt.

– A szobája valamennyi ablakát sarkig kitártam – mondta puha mosollyal, mintha semmi sem történt volna köztünk. – Reggeltől estig porolni, takarítani fogok nála. Ha láttad volna, micsoda szemétdombon él évek óta!

– Lián! Anya visszajön! – tört ki belőlem riadtan.

– Nem jön vissza. – Hangja halk volt és ünnepélyes! Fejét fölöslegesen sokáig ide-oda rázta. – Soha többé nem jön vissza.

– Meg fogom látogatni! Majd… majd a kísérlet után!

– Minek? – kérdezte, és szeme furcsa csillanásokkal a fejem fölé révedt. – Az arca teljesen elferdült. Csak kínoznád magad vele. Nem lát. Nem hall. Nem ismerne meg.

– Akkor is jobban lesz, mert… mert élni akar!

– Meg fog halni!

Lián dereka kiegyenesedett.

Borzadtam magamtól, mert az előbb pofon ütöttem. Türelmetlen harag öntött el. Mi közöm ehhez a két marakodó asszonyhoz? Nem engedhetem, hogy éppen most hurkot vessenek rám! Anyám szimulál. A legnagyobb jelenetét rendezte meg, pontos időzítéssel. Azt is tudom, miért. A kísérlet miatt. Megtaláltam a céduláját a reggelizőtálcáján három nappal ezelőtt: Ha még egyszer bemégy abba a gyilkos ketrecbe kísérleti állatnak, én belepusztulok! Ezt vedd tudomásul! – Tudomásul vettem. És nem törődtem vele. Már régen nem válaszoltam az üzengetéseire. Csak magamban folytattam vele végeláthatatlan vitákat. Ráolvastam mindazt, amit a valóságban soha nem mondhattam volna el neki.

Észre sem vettem, hogy Lián kiment a fürdőszobából. És első ízben, mióta megesküdtünk, ő sem törődött velem. Arcát nem emelte hozzám borúsan rimánkodó pillantással, hogy ajkam hozzáértessem. Úgy mozgott, mint az alvajáró.

Sietnem kellett. A hallban megtorpantam. A hurok mégis megfeszült rajtam. Pelletnek oda kell szólnom televizoron. Hónapok múlhatnak el, amíg…

Pellet titkos számát hangoltam. Rendelőjének íróasztala pillanatok alatt felizzott előttem a képernyőn. Pellet velem egyidős volt. Ötvenéves. De fiatalabbnak hatott nálam, sűrű fehér haja és kedélyes kövérsége miatt. Mióta a pszichológiáról áttért a belgyógyászatra, erősen meghízott. Arcán most is ott fénylett a nyájas, elégedett biztatás: „Ugyan-ugyan, öregem! Nem kell megijedni! Majd rendbe hozzuk a dolgot.” Mielőtt megszólalt volna, már hallottam hájba ágyazott, síkos tenorját. Szinte morbid humorként hatott rám, hogy pontosan ugyanezeket a szavakat ismételte.

– Magához tért? – kérdeztem türelmetlenül.

– Még nem. De él. És ez biztató.

– Mire biztat?

– Türelem kell hozzá. Mindent megteszünk érte. És várunk.

– Láthatom?

– Hogyne.

Pellet feje helyére beugrott anyám eltorzult, ferde szájú arca. Hátrahőköltem, mintha állon bokszoltak volna. Miért nem voltam elkészülve rá? Hiszen Lián mondta. Nem hittem neki. Senkinek se hittem. Még a saját szememnek sem.

Pellet zsíros mosolya újra felfénylett a képernyőn. Utáltam ezt a mosolyt.

– Mi lesz vele? – Hangom nyersebb volt, mint ahogy akartam. – Ne kertelj! És ne mondj nekem hülyéknek való közhelyeket! Meghal? – Sikerült megsértenem. De legalább őszinte volt:

– Nem tudom. Lehet. De az is lehet, hogy élve marad. Mert szívós. Az rosszabb lesz nektek.

– Megbénul?

– Igen. Agya olyan mértékben elmeszesedett, hogy ma már múzeumi leletnek számít. Úgy élt, mint egy kőkorszakbeli asszony. Agyonette magát. A vére sűrű a koleszterintől. Legalább százharminc kilót nyom. A lába két vízzel telt kolonc. Mit akarsz még tudni?

– Semmit. Ne haragudj. Köszönöm.

A képernyőn kialudt a fény. Nem szabad, hogy anyám élve maradjon így. És ha mégis?… Agyonette magát. Persze. Én tudom, milyen ijesztő okból, hogyan evett két ember helyett minden étkezésnél két adagot. Sötét szertartás volt ez is. Mint minden az életében.

Egyszerre megéreztem a penészes szagot. Akkor, eszméltem rá, hogy anyám hallból nyíló szobaajtajának mindkét szárnya tárva-nyitva áll. Lián huzatot csinált. De mielőtt rákiálthattam volna, meghallottam anyám hangját. Igen. Ő beszélt. S Lián a képmagnó fölé hajolva hallgatta apám volt dolgozószobájának íróasztalánál.

„Nem volt igazad! Sohasem volt igazad! Mert én szerettelek. Annyira szerettelek, hogy a testembe zártalak. A húsommal védtelek még a széltől is. Eggyé váltam veled. Belém nőttél, és én beléd nyomultam. Ha megsebezted magad, én jajdultam fel. Mindig csak azt akartam, hogy jó legyen neked, mert az nekem is jó volt. Hiába próbáltál elmenekülni tőlem. Nem lehet. Most is velem vagy. Tovább élsz minden sejtemben. Nem engedlek el!”

Mozdulni sem tudtam. Torkom összeszorult. Tudtam erről az évtizedek óta folytatott párbeszédről közel negyven éve halott apámmal, akit anyám a sírjában sem hagyott nyugodni. És egyszer hallottam is. Tizenkét éves koromban. Azóta is üldöz az emléke.

„Elmegyek, Lilith! – Ez apám hangja volt. – Légszomjat kapok melletted. Egyetlen pillanatra nem tágítasz a közelemből. Álmomban is figyelsz. Nem engedsz dolgozni. Nem engedsz olvasni. Féltékeny vagy a képernyőre is, amelyre ránézek. Megőrülök attól, hogy a tányéromba nyúlsz és a poharamból iszol. Nem akarok veled egy ágyban aludni. Irtózom az állandó, forró tapadásodtól!”

– Lián! – tört ki belőlem védekező háborgással, és berohantam a dolgozószobába. – Hogy mertél hozzányúlni anya mikrotekercseihez?! – Kikapcsoltam a készüléket.

Lián nem törődött a tiltakozásommal.

– Akarod hallani, apád hogyan halt meg? Nem szívroham végzett vele! Mennyire titkolta anyád! Öngyilkos lett. Nem bírta tovább. Utolsó üzenete itt van a képmagnón. Látnod kell az arcát! Mindig sejtettem, hogy megszökött tőle. És te is szökésben vagy állandóan. Menekülsz.

Újra a képmagnó indítógombjához nyúlt. Én kirohantam a szobából.

A garázsba siettem. Csak el innen! El a múlt és jelen penészszagától, anyám követelő haldoklásától! Nem akarom érezni többé ezt a bűntudatot és szánalmat! A jövő! Igen. Oda kell jutnom! Bánom is én, ha soha nem sikerül visszatérnem! Mi vár rám itt? Mit keresek saját sorsomban? Nem tudok szembenézni életem megoldhatatlan rémregényével! Nem vállalom azt, amiről nem tehetek!

Háborgó gondolataim közben ellenőriztem, jól működik-e a kocsimban a hajtómű hidronuklein-patronja. A karosszériára rányitottam a tisztító permetet. Kettészakadt énem személytelen részében ünnepélyes öröm feszült. Az élénksárga út mellett csillogó fűszőnyeg az időbuborékban lebegő kozmokron zöld sugárzására emlékeztetett. E szín eláradt bennem, s megszüntette lényem hasadását.

Ami itt történik velem, csak átmenet. Semmi közöm hozzá. Hosszú, izgalmas utazásra készülődöm. Egész eddigi életem várakozás volt egy idegen pályaudvar ideiglenességében. Hogy hová indulok, nem tudom pontosan. De ízelítőt kaptam belőle, s az kifordított saját lényemből. Más ember lettem. A régivel nem vagyok azonos többé. Kocsim begördült az Intézet nagy rácskapuján.

EMBER
A LOMBIKBAN

Akadálytalanul átjutottam a négyszeres ellenőrzésen. Pedig – mint veszedelmes ámokfutót – meg kellett volna állítaniuk engem, mert meztelen késnél sokkal élesebb fegyvert csempésztem be a szolárcsarnokba: az eszelős szándékot, hogy a gondosan felépített, jóváhagyott kísérleti tervek közbülső szakaszait átugorva, végrehajtom az áttörés tizedik fokozatát. Olyan idegállapotba kerültem, hogy lehetetlenné tette számomra a cél részletmegoldásokkal való óvatos kerülgetését. Bizonyos, hogy rejtett sugárfertőzéstől mérgezett, magánéletem problémái elől menekülő félőrült voltam már. Elborult állapotomban igaznak vélt érvet bőven találtam megbocsáthatatlan könnyelműségem alátámasztására. Pedig lelkiismeretes, sőt kórosan önkínzó természet voltam. Mielőtt bármit megtettem volna, százszor is végigelemeztem elhatározásom helyességét. Most azonban kialudt bennem minden kétely. Meggyőztem magam arról, hogy nincs semmi szükség a sokszorosan ismételt, nagyobb időközökben rövid percekkel emelt, szakaszos kísérletekre. Ostoba módon boldoggá tett, hogy felelős vezetőként engem illet a döntés joga. Pedig kényszerzubbonyt érdemeltem volna.

A negyedik kiterjedés küszöbén túlról hatalmas fénymágnes rezgései hatoltak érzékeimbe. E vonzás szívóereje elsodorta józanságom, életösztönöm jelzéseit. Az ijesztő tények, amelyek meggondolásra késztettek volna, súlytalan árnyak voltak számomra. Mit törődtem most a dimenziók között felszabaduló energiák sugárfűrészének ártalmaival? Éppoly kevéssé érdekelt, mint a részecskegyorsító berendezéseink feszültséghatárának felderítetlen kérdése vagy az ismeretlen kiterjedésben való tájékozódás teljes megoldatlansága. S hogy hiányoznak a statisztikáink? Hogyan szerezzük meg másképp a tények ismeretét és a szükséges tapasztalatokat, amelyekre a statisztikák épülnek? A tízezer méterek is a lábunk alatt kezdődnek. Rendben van. Úgy indulok erre a kalandra, ahogy valamikor az első léghajós bízta magát a kiszámíthatatlan légáramlatokra minden irányítóberendezés és földdel való kapcsolat nélkül. Vállalkozásomat akkor dagályosan hősiesnek éreztem. Pedig csak saját képzeletemtől részegült, gyáva futóbolond voltam.

Az ügyet az tette egészen tragikussá, hogy munkatársaimat sem tudtam visszatartani eszelős tervemtől, hiszen maguk is fertőzöttek voltak. Feszült légkörbe hatoltam be saját dúlt hevületemmel. Sermon, az asszisztensem torkaszakadtából ordított a fejét nyomkodó, falsápadt Hélionnal. Többi öt kollégám körülállta és uszította őket.

Fel sem pillantottak, amikor beléptem. A hangzavarban képtelen voltam megérteni marakodásuk okát, de az indulat rajtam is végigrángott. Felháborodásom ürügye az volt, hogy Sermonról hiányzott a védőöltöny. Csupasz mellel, izzadt homlokába csapzó hajjal kiabált. Kézfeje, nyaka, duzzadt arca csupa hólyagos, piros kiütés volt. Nőiesen magasra szökkenő hangja meghökkentett. Mindig halkan beszélt, és rendkívül szófukar volt.

– Azért fokozod túl a nyomást, hogy elpusztíts vele! Szeretnél kiirtani, mert utadban vagyok! A helyemre pályázol! Mocskos gazember! Gyilkos vagy! Gyilkos! Gyilkos!

– Barom! Emeletes ökör! – kiáltotta Hélion rekedten, miközben Sermon mind a tíz körmével véresre kaparta kiütéseit.

Csak úgy tudtam elhallgattatni őket, hogy földhöz vágtam az első, kezem ügyébe kerülő tégelyt, amely ezer darabra robbant széjjel. Az üvegcsörömpölésre mindannyian felém fordultak.

– Sermon! A védőöltönye! – mondtam dühtől fulladtan. – Amint akad egy kis idejük mellékes dolgokra is, kérem, szíveskedjenek hozzákezdeni a munkához! Lehet, hogy itt mindenki elfeledkezett róla, de én úgy tudom, kísérleteink legfontosabb szakaszához érkeztünk ma. Látom, a generátorokat már felfűtötték. A mágneses monopolenergia teljesen öntevékenyen robbanásponthoz közeledik. A hidronuklein-generátor már nyilván gutaütést kapott. Senkit sem zavar maguk közül az, hogy valamennyien hamuvá égünk, ha egy órán belül nem indulok el?

A némaság egyáltalában nem volt bűntudatos, inkább ellenséges. Sermon vakarózva az öltözőfülkébe rohant. Hélion sem nézett rám. A vállát rángatta. Csornij feltűnően hátat fordított nekem. Hirtelen átvillant rajtam, hogy ököllel tanítom tisztességre, de azután elengedtem a gondolatot. Minek? Mit törődöm vele? Semmi közöm hozzájuk. Az sem érdekel, ha a hosszú hónapok alatt, amikor egymást váltogatva figyelik az időlombikot, egymás torkának ugranak. Több évtizedes baráti szövetségünket széttépte bennem egy új, zsarnoki erő, amely elszakított régi önmagamtól is.

Sermon újra előbukkant az öltözőfülkéből. A ráfeszülő fémszürke védőöltöny eltakarta sérelmektől felduzzadt személyiségét. De mind a hét munkatársamat egyformának láttam most. Olyan idegenné váltak előttem; mintha emberekből érzéketlen gépekké alakultak volna át.

– Hélion! – szóltam a fémruhás robotok egyikére, de nem voltam bizonyos benne, hogy ő az. – A kísérlet menete megváltozik. Az egytől kilencig kidolgozott terveket összevonjuk. A tizedik fokozatra kapcsolunk át.

– De… – Akit Hélionnak gondoltam, Sermon volt. Úgy bámult rám, mintha kísértetet látna. A fényszűrő kristály mögött megvillant dülledt, vizeskék szeme.

– A tizedik fokozat következik! – emeltem meg a hangomat türelmetlenül. – Mire várnak?

– Az két teljes órát jelent az időszimulátorban. – Sermon habozó lassúsággal beszélt: nem hitte el, amit hallott.

– És tizenhat hónapot idekint! – lökte ki a szavakat Hélion indulatosan. – Feltéve, hogy megéljük. Ami több mint valószínűtlen!

– Őrültség! – Sermon szorongása új dührohamba csapott át. – Ha meg akarja ölni magát, semmi kifogásunk ellene! De csinálja egyedül!

– Akkor egyedül csinálom!

– Kérem, Asvin! – Sermon őszintén megijedt, ami talán egy pillanatra kijózanította. – Még a negyedórás feszültségi szint mellékhatásait sem ismerjük eléggé. Hosszú hónapokba telik, míg elkészülünk a vizsgálatokkal. Műszereink ismeretlen, zavaró tényezők jelenlétére utalnak, egyelőre inkább negatív módon. Bizonyos „vakfoltokon” felfüggesztik jelzéseiket, mintha működésüket felderítetlen ellenerő bénítaná. Egészségi állapotunk is aggasztani kezdi a Vezetőséget. Határozottan ellenzik a kísérletek folytatását, míg rá nem jövünk, miféle veszélyforrással kell számolnunk, és ki nem dolgozzuk elhárításának módját!

– A Vezetőség tudatlan szamarak szövetsége! Fogalmuk sincs arról, mit csinálunk! Fontoskodnak! Rémeket látnak! És különben is, akasszák fel magukat! – Nyaki ütőerem megint lüktetni kezdett. Egy pillanatra elszédültem az agyamra zúduló vérhullámtól. Uralkodnom kell magamon, nehogy törni-zúzni kezdjek. Még kényszerzubbonyt húznak rám! Nem szabad elvesztenem a fejemet. Most. A cél előtt.

– Professzor! A fényplazmakomputert én kezelem. Mai eszközeink még nem bírják el a gyorsítási folyamat fokozását! Tiang és Csornij most kísérleteznek új konstrukciókkal, éppen az ön tervei alapján! Öngyilkosság volna, ha… – Sermon hangja elrekedt.

– Hélion! A fénygenerátor kezelését maga veszi át! – A keszon felé indultam.

– Várjon, Tem! – Karomat egy kéz markolta meg. – Legalább engedje, hogy elkísérjem!

A régi, kutyahűségű Sermon volt, aki vakon követte minden utasításomat. Szorongó alázatából szikra pattant át idegeimbe. Kóros érzelgősség tornyosult fel bennem. Átöleltem a vállát.

– Maradjon csak! Magára itt van szükség! Akkor vagyok nyugodt, mert úgy érzem, saját másodénem kezeli az ellenőrzőapparátust. – Torkomban hülye zokogás gyürkőzött. „Neked nincsenek érzéseid! A Hold talajából könnyebb volna vizet fakasztani, mint belőled egyetlen könnycseppet!” – zokogta Lián, amikor száraz szemmel álltam második gyermekünk urnája mellett.

– Barátaim! – fordultam kollégáimhoz sírástól remegő hangon, és semmi kivetnivalót nem találtam az ócska melodrámában, amit akkor teljes meggyőződéssel alakítottam. – Bármi történik, a felelősség egyedül engem terhel érte! Megértették? Én vállalom a felelősséget mindenért!

A tömeghisztéria nyilvánvaló volt. Hélion eltakarta az arcát. Dent és Csornij összeborulva, némán rázkódtak a zokogástól. Liván – torkából feltörő, gyanús csuklásokkal – a műszerfalhoz sietett, és sorozatos kattanásokkal rálapozott a tizedik terv vezérfonalára, amelynek színes jelképekkel tűzdelt útvesztővonalai hatalmasra nagyítva kigyúltak a képernyőn. A komputerek éhes lihegéssel falták magukba az új program minden adatát. A feszültségjelző lézersugár piros lázvonala kúszni kezdett fölfelé: három, négy, öt, hat, hét…

Sermon mindenütt a nyomomban járt, nem tágított mellőlem. Mintha nem is hallotta volna előbbi felszólításomat. Én hátra se fordultam. Jöjjön, ha akar.

Beléptünk az időzsilip első gyűrűjébe. Elektronikusan elszigetelt ajtaja nesztelenül a helyére siklott.

E zárlat pecsétjét már a dimenzióközi energiák Cerberusai őrizték. Titáni szívóerejű tapadóáramát bonyolultan időzített mechanikai rendszer oldotta fel fokozatosan, de csak a beprogramozott módon. Tehát két teljes, kozmikus óra, illetve tizenhat földi hónap elteltével.

Már az első pillanatban olyan jelenségek fokozódó hatását tapasztaltuk magunkon az időzsilip lassan mozgó futószalagján, amelyek – ép eszünk birtokában – rögtön leállíttatják velünk a kísérletet. Erre a keszonban még meglett volna a lehetőség. Ha működésbe lendítjük a riasztórendszert, amelynek fényklaviatúrája valamennyi zsilipkamrában felénk világított, a szolárcsarnokban rögtön hozzákezdenek a mentési munkálatokhoz. A feszültséget csökkenteni kezdik. A betáplált anyagot átprogramozzák.