Tartalomjegyzék

Előszó

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

Epilógus

Joyce Hill

Újrakezdés

Joyce Hill: Újrakezdés

©Joyce Hill

Szerkesztés/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Halasi Miklós

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/JoyceHill86/

Felelős kiadó: Gibicsárné Szabó Noémi

Bakháza, 2020.

epub ISBN 978-615-5956-73-7

mobi ISBN 978-615-5956-74-4

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Előszó

Ez a könyv a szereplőivel együtt a szívemhez nőtt, nehezen engedem el őket. Sokféle érzelmet szerettem volna vele közvetíteni. Elgondolkodtató, ha az ember szeretetre éhes, mi mindent képes megtenni egy apró figyelmességért. Ezért válunk sokszor áldozattá. De mielőtt a másikat hibáztatnánk, nézzünk mélyen magunkba. Mit miért teszünk? Valakinek akarunk megfelelni, vagy csak önmagunknak? Közben koldusai leszünk a szeretetnek, és ezáltal kiszolgáltatottá tesszük magunkat másoknak.

Merj szembenézni önmagaddal! Keresd meg magadban azt, aki vagy, hogy ne kelljen többet koldulnod senki figyelméért, szeretetéért. Ne nézz vissza! Menj előre! Lásd meg a hétköznapokban a legapróbb csodákat is! Mindenhol ott vannak, csak nem látjuk őket. Miért nem látjuk? Mert a rohanó hétköznapok mókuskerékbe taszítanak minket. Állj meg és nézz körül! Rájuk fogsz találni. És ha megtaláltad azt, aki valójában vagy, jönni fog az is, aki úgy szeret téged, mint még soha senki. Mert magadért fog szeretni.

Sokan kérdezték tőlem, hogy mikor fogom megírni az én történetemet. Hiszen valljuk be őszintén, aki ír, annak megvan a saját története. Az én történetem részletekben minden könyvemben benne van. Apró részek a sorok között. Mindenhol ott vagyok!

1. fejezet

Joslyn Price vagyok, drog- és alkoholfüggő. Egy kész emberi roncs. Jogosan kérdezitek, mi jutatott idáig. Egyszerű a válasz: a szerelem, mégpedig Ben Wilson személyében. Megnyerő külsejével és modorával rögtön megfogott. Sosem szabadott volna szóba állnom vele, hiszen tiltott gyümölcs volt a számomra, mivel létezik Mrs. Wilson is. Ben annyira rámenősen nyomult, hogy nem tudtam ellenállni neki. A tenyerén hordozott, mint még soha senki. Alice – a legjobb barátnőm és üzlettársam is egyben – még a legelején figyelmeztetett, hogy van Benben valami. Valami, ami megrémíti. Folyton idegeskedett miattam, de nem tulajdonítottam nagy jelentőséget Alice kényszerképzetének. A saját fejem után mentem, a híres rózsaszínű köd engem is utolért. Most már tudom, hogy ez volt a legnagyobb hiba az életemben, amit elkövethettem.

Ben magas, barna hajú, barna szemű és elég izmos testfelépítésű férfi. Azonnal levett a lábamról, amint belépett az ingatlanirodánk ajtaján. Házat keresett magának és a feleségének. Mikor megtudtam, hogy nős, rögtön letettem róla. Régi alapszabályom, hogy nem rúgok fel házasságokat és nem ártom magam ilyen zűrös ügyekbe. Megbeszéltem vele egy időpontot a következő napra, hogy megmutathassam nekik a tökéletes otthont. Öt ház volt, ami az igényeinek éppen megfelelt volna. Másnap a megbeszélt helyen találkoztunk, reménykedtem benne, hogy a legelső ház elnyeri majd a tetszését és minél kevesebb időt kell majd vele és a feleségével töltenem. Egy olyan házat vettem a listám elejére, amire már több érdeklődő is volt, de nem mindenki engedhet meg magának egy ilyen gyönyörűséget. Mikor odaértem az első, előre egyeztetett címre, megláttam, hogy egyedül jött. Úrrá lett rajtam a teljes pánik. Nagyon nehezen tettem meg az első lépéseket felé. A gyomrom egy hatalmas gombóccá ugrott össze. Alig vártam, hogy túl legyek ezen az egészen. Elé léptem és kezet ráztunk. Egy pillanatra lehunytam a szememet. Akkor jöttem rá, hogy az érintése sem közömbös számomra. A bőre, az illata! Annyira vonz ez a férfi, akárcsak egy mágnes. Nem emlékszem, hogy bárki is ilyen hatással lett volna rám. Lassan sikerült lecsitítanom magam, és ki tudtam bökni egy értelmes mondatot is.

– Azért ezt a házat választottam elsőnek, mert úgy érzem, ez lesz a legmegfelelőbb. Nem akarom feleslegesen rabolni az idejét.

– Ne vicceljen, kisasszony, maga sosem rabolja az időmet. Honnan vesz ilyet?

Halványan elmosolyodtam. Hát ez remek. Ebből a mondatából kiderült, hogy én sem vagyok közömbös számára. Az eszem még a helyén volt, már ha sikerül tartanom magam. – Indulhatunk? – Pár másodperc kellett, hogy felfogjam, nekem szól. Megráztam a fejemet, mint aki most ébred fel vágyálmából.

– Persze. Elnézést, csak kicsit elgondolkodtam.

– Semmi gond! Velem is előfordul. Igaz, nem túl gyakran, de néha. – Kicsit kezdtem lehiggadni.

– Ha megengedi, előremegyek.

– Csak tessék. – Kezével jelzett, hogy mehetünk. Lépteim elég határozatlanok voltak magassarkú cipőmben. Éreztem, hogy szorosan mögöttem jön. Magamban ismételgettem a szabályom, miszerint nem kezdek nős pasikkal. Mire a kétemeletes ház bejáratához értünk, sikerült teljesen megnyugodnom. Bíztam magamban, hogy soha nem mennék bele kétes viszonyokba. Olyan erősen győzködtem magam, hogy kezdtem hinni abban, tényleg a józan eszemnél vagyok. Kinyitottam a bejárati ajtót. Rögtön egy tágas előtérbe értünk, ahonnan egy félköríves lépcső vezetett fel az emeletre. A lépcső csodásan faragott fakorlátja mindig odavonzotta a tekintetemet, akárhányszor beléptem ebbe a házba. Ő is rögtön észrevette. Oda is lépett, hogy megtapinthassa.

– Ez nagyon szép – nézett körbe a lépcső aljáról. – Tágas, világos belső, épp olyan, amilyet kerestem. A hálószobák fent vannak?

Rögtön a lényegre…

Elég, figyelmeztettem magam.

– Igen. Az emeleten összesen három hálószoba van, mindhez tartozik külön fürdőszoba és gardróbhelyiség.

– Kiváló! – Elismerő volt a hangja. – A konyha nem érdekel túlzottan. Kérem, mutassa meg az emeletet. – Nagy levegőt vettem, és elindultam a lépcsőn felfelé. Megfogtam a lépcső korlátját, mikor kezét váratlanul a kezemre tette. Megint jött az a furcsa, bizsergető érzés, mint mikor kezet ráztunk. Megéreztem az illatát, és kezdtem elveszteni a józan eszem. Olyan voltam, mint akinél bekattant valami. Nem tudtam elég nagy levegőt venni, hogy átjárja az egész tüdőmet. A légzésem egyre szaporább lett, akárcsak a szívverésem. A nyakamon éreztem az izgatott lüktetést.

– Jaj, elnézését kérem! – mondta, mint ha mi sem történt volna.

Vajon ő is érzi? Vagy csak én? Kezdtem elég kellemetlenül érezni magam. Nem fordultam hátra. Éreztem, ahogy egyre közelebb és közelebb hajol. Simogatta a nyakamat a meleg lehelete, és az az illat! Bódító ez a pasi. Erősen megmarkoltam a korlátot. Keze még mindig a kezemen volt. Villámcsapásként jött a felismerés bennem, hogy elárultam magam. Hirtelen elvette a kezét és elindult felfelé, hátrahagyva engem ebben a nagy bizsergésben. Becsuktam a szemem és azt kívántam, legyek már túl ezen a napon úgy, hogy semmi meggondolatlan hülyeséget nem csináltam. Elvégre szabályaim vannak. Ah… elegem van. Napestig mondogathatom magamnak az eszemmel, de a testem mást mutat. Legszívesebben leteperném a fenti hálószobák egyikében. Úgy beletúrnék a hajába és belemarkolnék a vállába! Na, jó! Mielőtt megint beindult volna a fantáziám, figyelmeztettem magamat, hogy elég. A maradék eszemet előkotorva siettem utána a lépcsőn. Reménykedtem benne, hogy megúszom a napot nagyobb hülyeség nélkül. Kezdtem eléggé ideges lenni. Frusztrált voltam, hogy nem kaphatom meg. De miért is? Mert szabályaim vannak. Mi lenne, ha egy órácskára felrúghatnám? Mit tennék vele, és ő mit tenne velem?

– A szobák nagyon tágasak. Nem sok berendezést hagyott itt az előző tulaj, de lényeget mégis – nevetett hangosan. Tudtam, mire gondol. Az ágyakra. Az emeletre érve keresni kezdtem. A legutolsó szobában találtam meg. Érdeklődve nézett körbe. – Azt el is felejtettem kérdezni, kisasszony, hogy van külön dolgozószoba a házban?

– Igen, igen. El is felejtettem megemlíteni. Az alsó részen van egy könyvtárszoba és egy dolgozószoba. Biztos voltam benne, hogy önnek nagyon fontos a dolgozószoba.

– Nagyon figyelmes – kacsintott pajkosan. Lángra kapott az arcom. Csak reménykedtem abban, hogy nem látható. Hirtelen felém fordult, és rám szegezte a tekintetét. – Melege van? – Kérdésétől kicsit megnyaltam a szám szélét, mielőtt válaszoltam volna.

– Egy kicsit talán igen. – Türtőztetnem kellett magam, hiszen nős. Ismét szorgosan hajtogattam magamnak az alapszabályt. Őt látszólag ez egy cseppet sem érdekelte. Az arcmimikája, a gesztusai mindent elárultak.

– Egy kicsit valóban meleg van itt. – Egyre idegesebb lettem. Le és fel mászkált a szobában és némán vizslatta a tekintetemet. Izzadni kezdett a tenyerem, és a szívem a torkomban dobogott. Egyszer csak a hátam mögé sétált.

– Tőlem lett ennyire melege? – Láttam, ahogy a tekintetével felfalta a testemet. Tudtam, hogy végem van. Az idegszálaim teljesen megfeszülve az utolsókat rúgták már. Az agyam tiltakozott, de a testem teljes csődöt mondott. Le sem tudtam volna tagadni a vonzalmamat. Csak rám kellett néznie, és mindent kiolvashatott a tekintetemből. Hátrálni kezdtem. Mikor elértem a falat, tenyeremet nekitámasztottam. – Csak nem fél tőlem?

– Nem. Nem félek. Csak vannak bizonyos szabályaim. – Kérdőn felhúzta a szemöldökét.

– Miféle szabályok?

– Maga nős.

– Igen, valóban az vagyok, de nem hiszem, hogy ha ez engem nem hátráltat, magát kellene, hogy hátráltassa. Ez is egyfajta döntés. – Ajka egyre közelebb került az enyémhez. Nem bírtam már. Valami enyhülést akartam. Aztán hirtelen irányt váltott és a nyakamra vándorolt, majd a fülembe sóhajtott. Libabőrös lett a testem tőle. Nagyon kívántam, nem érdemes tagadnom. Nem emlékszem, hogy valaha is ennyire odáig lettem volna valakiért, mint akkor, abban a percben érte. Izzott közöttünk a levegő. Annyira gyengéd volt az érintése a nyakamon, hogy nem bírtam tovább. Erősen belemarkoltam a vállába, majd lassan a fenekére csúsztattam a kezem. Hirtelen mindent akartam, ami ő. Egyre hevesebb lett. Nem bíbelődött az ingem kigombolásával. Letépte rólam, a gombok halk koppanással hullottak a fapadlóra. Sóhajaink betöltötték az egész teret. Elvesztettem a kapcsolatot a külvilággal. Csak ő volt és én, semmi más. Száját a számra tapasztotta. Annyira vágytam a csókjára! Még jobban felizgatott, pedig már azt hittem, ezt nem lehet fokozni. Magamhoz húztam és kicsatoltam a nadrágszíját. – Hé-hé. Lassíts!

– Nem tudok! – válaszoltam vággyal telt hangon.

– Tetszik, hogy tudod, mit akarsz. – Belemosolyogtam a szájába és hevesen csókolni kezdtem. Szinte az egész testem mintha tűzben égett volna. Hirtelen eltűnt az összes korlát a fejemből, és semmi másra nem vágytam, mint hogy érezzem őt. Nadrágja halk huppanással a földre esett. Kezemmel végigsimítottam a mellkasát és a hasát, majd merészen lejjebb vándoroltam. Nem kérdés, ő is kíván. Tudtam, hogy ez most nem az a szituáció, amikor órákig faljuk egymást és az élvezeteket. Mindketten határozottak és túl hevesek voltunk. Kilépett a nadrágjából. Karomat a nyaka köré fontam. Hirtelen a falhoz nyomott, amitől eszemet vesztve felnyögtem. Szakszerűen megszabadított a ruháimtól, felkapott és az ágyra fektetett.

– Nem bírom visszafogni magam. Érezni akarlak belülről – súgta a fülembe. Ahogy ezt kimondta, már bennem is volt. Tényleg nem tudott kicsit sem várni. Az érzés teljesen kitöltött. Akartam, hogy bennem legyen. Hogy még jobban érezhessem. Ő diktált. Egyre csak fokozta a tempót, miközben a nyakamat csókolta. Egyszer csak a tekintetem találkozott az övével. Lágyan két keze közé fogta az arcom és egy pillanatra teljesen ledermedt.

– Gyönyörű vagy! El tudnék veszni benned örökre. – Szavai épp ott találtak el, ahol kellett. Körbefonták a szívemet, mint egy láthatatlan pókháló. Annyira régen volt már részem hasonló érzésekben! Elbűvölt, rabul ejtett a tekintete. A személyisége, a modora. Egyszerűen tökéletes volt. Mintha mindig is rá vártam volna. Felemelt ez az érzés. Alapjaiban rengette meg a szabályaimat, de képtelen voltam ellene tenni. Belém temetkezett, és kicsit gyengédebben folytatta. Csókokkal borított be. Gyengéd volt és figyelmes. Minden rezdülésemet leste. A figyelme nem volt hiába. Mikor a csúcsra értem, testem minden idegszála lüktetve megfeszült. Hangos nyögésekkel elélveztem. Közben száját az enyémre nyomta, és löketet adva ezzel ő is egy hatalmas sóhajjal érte el a gyönyör kapuját.

Nem vártam többet tőle. Egyszeri alkalomnak gondoltam ezt az egészet köztünk és biztosra vettem, hogy nem fog többet előfordulni, de tévedtem. Másnap egy csokor rózsával a kezében ismét megjelent az irodában és ebédelni mentünk. Tudtomra adta, hogy nem csak egy futó kaland vagyok a számára, hogy el fog válni, mert nem szereti a feleségét, engem annál inkább, csak időre van szüksége.

Így teltek a hetek, hónapok. Lopott órák, lopott napok, titokban, hogy a felesége meg ne tudja. Úgy éreztem, a világot jelenti nekem ez a férfi. Együtt kellett élnem a bűntudattal, hogy szétromboltam egy házasságot, de nem volt más választásom, hiszen beleszerettem. Bíztam benne.

Egyik délután, mikor kiléptem az irodából és a kocsim felé indultam, megláttam őt. Hatalmas csokor vörös rózsával várt az autómnak támaszkodva.

– Szia, szépségem! Hogy telt a napod? – Rámosolyogtam, és könnyek tódultak a szemembe. Ez az ember a valóra vált álmom. Mindig is ilyen férfira vágytam. Ben gondoskodó, a tenyerén hordoz. A bűntudatom már kicsit csillapodott bennem a felesége miatt. Többször feltettem magamnak a kérdést, hogy miért én engedjem el azt, aki fontos nekem? El tudom vele képzelni a jövőmet. Nem bírom elengedni. Nem is látok rajta túl. Egyszerűen senki másra nem vágyom. Nem akarom elveszíteni. Még csak gondolati síkon sem. Belegondolni sem merek, mekkora fájdalommal járna az elvesztése. Odasiettem hozzá, és a nyakába ugrottam. Csókokkal halmoztam el.

– Hé, hé, kislány! Óvatosabban! – Karját a vállam köré fonta és magához szorított.

– Szia, szívem! Csak örülök neked! – Le sem lehetett volna törölni az elégedett vigyort a képemről. – Hiányoztál!

– Mihez lenne ma kedved? – adta át a pompás virágcsokrot. Becsuktam a szememet és beleszagoltam a virágcsodába. Isteni illata volt.

– Örülsz neki? – kérdezte mosolyogva.

– Nagyon! Annyira figyelmes és kedves vagy. – Lágy csókot nyomtam az ajkaira.

– Szóval, nem válaszoltál a kérdésemre.

– Arra, hogy mit szeretnék ma csinálni? – Egyik lábamról a másikra álltam, és pajkos mosollyal a szám szélén válaszoltam a kérdésére. – Beléd akarok temetkezni órákra – súgtam a fülébe. Nem is kellett több Bennek. Kinyitotta a kocsi ajtaját és beültem az ülésre. Ő is gyorsan beült mellém, és már indította is az autót. – Menjünk hozzám – tanácsoltam.

– Nem. Most máshova viszlek. – Kezét a combomon pihentette, és egy kicsit meg is szorította. Becsuktam a szememet és megnyaltam a szám szélét. Annyira kívántam már! Kezemet a kezére tettem, viszonoztam a szorítást. – Mutatok valami izgalmasat. Valami újat. Benne vagy?

– Újat? – Kérdőn felvontam a szemöldökömet. Váratlanul ért, amit mondott, és izgulni kezdtem. – Mire gondolsz?

– Majd meglátod! Hadd legyen meglepetés. Nem akarom elrontani.

– Rendben! Bízom benned!

– Ez a legfontosabb.

Egész úton izgatott csend telepedett közénk. Végig fogta a combomat, a szemem sarkából láttam, hogy egyre többször nézett rám fürkésző tekintettel, egy-egy másodpercre.

– Ideges vagy?

– Nem azt mondanám, hogy ideges vagyok, inkább izgatott.

– Jó lesz, majd meglátod – kacsintott rám.

Pár perc múlva leparkolt egy puccos szálloda előtt. Kiszállt a kocsiból és udvariasan kinyitotta az ajtaját, majd a kulcsot a portásfiúnak adta egy kis borravaló kíséretében. Ahogy beléptünk a szállodába, átkarolta a derekamat és a recepciós pulthoz léptünk. Egy kedves arcú, szőke hajú fiatal nő fogadott minket.

– Jó napot! Üdvözlöm önöket a szállodánkban.

– Ben Wilson névre volt foglalásom.

– Kis türelmét kérem, Mr. Wilson. – Körülnéztem a hotel aulájában, miközben a recepciós hangosan pötyögtetve keresni kezdett.

A hely a maga egyszerűségében volt exkluzív. Az arany és a fekete szín dominált mindenhol. A padló mintha szürke márványból lett volna. Középen egy hatalmas akvárium díszelgett, amit fekete bőr körfotelok vettek körbe. A csillár tűnt a leggiccsesebbnek számomra; aranyszínű hatalmas cseppekből állt össze. Különlegesnek tűnt, de túlságosan sok volt ide. A hely kicsit rideg volt számomra.

Mikor visszafordultam a pult felé, Ben éppen a szoba kulcsait vette át a recepciós hölgytől.

– Köszönjük! – Ben ismét átkarolta a derekamat, és a lift felé irányított.

– Miért jöttünk ide? Nem lett volna jobb nálam? – Felém fordult és mélyen a szemembe nézett. Két keze közé fogta az arcomat, úgy kezdett beszélni hozzám.

– Joslyn, drágám, majd mindent megértesz. – Kinyílt a felvonó ajtaja és mindketten beléptünk. A lift oldalai és teteje tükörből voltak, akármerre néztem, csak magunkat láttam. Ben közvetlen mögöttem állt. A tekintetünk egy pillanatra találkozott, közelebb lépett és átkarolta hátulról a derekamat.

– Szeretném, ha nyitott lennél ma. – Nyitott, ez a szó visszhangzott a fejemben. Nem tudtam, mire is gondolhat pontosan.

– Nyitott. De mire?

– Csak bízz bennem, bízd magad rám! Semmi mást nem kérek.

– Én bízom benned, de ezt tudod. – Lágy csókot nyomott a nyakamra. Behunytam a szemeimet és élveztem a pillanatot. Imádtam a száját a nyakamon. Az egész ember maga volt a tökély, úgy, ahogy volt. Mikor ajka elvált a bőrömtől, felnéztem, a kezemmel hátranyúltam és beletúrtam a hajába. – Szeretlek! – súgtam neki.

– Én is!

Ami azt illeti egyre nehezebben bírtam osztozni Benen a feleségével. Rengetegszer eszembe jutott magányos estéimen, hogy épp más mellett hajtja álomra a fejét. Utáltam ezt a gondolatot, gyorsan el is hessegettem, hiszen most itt van, velem van, nem mással.

– Mire gondolsz? – kérdezte gyanakodva. Kicsit hezitáltam, nem voltam biztos benne, hogy elmondjam-e neki azt, ami bennem zajlik. Ezek csak negatív gondolatok, és még a végén elűzöm ezekkel magamtól. Azt pedig nem szeretném. A világot jelenti nekem ez a férfi.

Várakozón nézett rám, valamit válaszolnom kellett.

– Arra gondolok, milyen jó, hogy azon a napon besétáltál a mi kis irodánkba. Miért pont hozzánk jöttél? – Sejtelmes mosolyra húzta a száját, és csak némán nézett rám. – Gyerünk, Ben, ki vele! – Még szélesebb mosoly ült az arcára.

– Kinéztelek magamnak már rég. – Megdöbbentett ez a vallomás.

– Kinéztél magadnak?! – Nem lepleztem, hogy meglepett a válasza, és ez a hangomból is érződött.

– A szemközti kávézóból néztelek nap, mint nap. Aztán egyszer csak rászántam magam, hogy bemenjek, és valami jó indokkal megközelíthesselek végre. Te vagy számomra a nagybetűs nő. – Számat a szájára tapasztottam. Annyira jó volt hallani ezt a vallomást, könnyek gyűltek a szemembe. Meghatódtam, és ezt ő is észrevette. – Nehogy elpityeredj, édesem.

– Ezek örömkönnyek.

– Teljesen mindegy, milyen könnyek. Nem akarom, hogy elhomályosítsák azt a gyönyörű szemed. – Halkan kinyílt mögöttünk a lift ajtaja. Ben megfogta a kezem és a szobához vezetett. Megálltunk az ajtó előtt. Egy kicsit még vacakolt a kulccsal, aztán kinyitotta. – Hölgyem, csak ön után.

Beléptem a hatalmas szobába. Egy szűk folyosóról nyílt a tágas háló. A hálóból pedig a fürdőszoba. Csak fél szemmel láttam, mert tekintetem rögtön az ágyra szegeztem. A szám szinte tátva maradt, annyira meglepődtem. Az ágyat fehér rózsaszirom borította. Annyira mesésen nézett ki az egész! A szoba másik sarkában pedig egy barna kis körasztalon behűtött pezsgő várt minket, két pohárral. A szoba egy kicsit sötét volt, de nem zavart. Mikor jobban körülnéztem, láttam a gyertyák sokaságát, amik a szoba különböző pontjain voltak lerakva a földre. Benre pillantottam.

– Ez nagyon kedves tőled!

– Tetszik?

– Nagyon!

– És még mennyi minden vár rád! – Ismét eluralkodott rajtam az izgalom. Nem tudtam, mivel készül ennyire, de azt kérte, bízzak benne, és én ezt is tettem.

Közelebb lépett hozzám, majd ismét a nyakamba csókolt. Nagyon jól ismerte a testemet, tudta, mivel vesz le azonnal a lábamról. Becsuktam a szemeim, halk sóhaj hagyta el a számat. Ujjával felfedezőútra indult a nyakamtól a felkaromig, miközben végig a nyakamat csókolta, aztán szája a számra talált. Kezemet a tarkójára tettem, úgy fontam szorosabbra a csókunkat. Akartam őt! Csak ez kattogott bennem. Kétségbeesve vártam, hogy enyhítse a testem lüktetését.

– Azt akarom, hogy teljesen ellazulj! Érted? – mormogta a számba, közben a nyelvével lágyan megérintette a felső ajkamat. Nem érdekelt, mit beszél, csak arra vágytam, amit adni tud. – Joslyn! Válaszolj! – Tovább csókoltam, aztán kicsit engedtem a szorításomon, a szemébe néztem.

– Már teljesen laza vagyok – mosolyogtam rá pajkosan.

– Akkor lássunk neki! – jelentette ki izgatottan.

– Miről beszélsz? – A nadrág övéhez nyúlt, hogy kicsatolja, majd kihúzta a bújtatókból, közben kíváncsian vizslatta az arcomat.

– Mit akarsz azzal? – kérdeztem riadtan.

– Nyugodj meg, bébi, ez csak egy kis játék, semmi több. Igyál egy kis pezsgőt, jobban ellazulsz majd tőle. – Ben a poharakért nyúlt, letette a kis asztalkára őket, és halk pukkanással kibontotta a pezsgőt. Teletöltötte a poharakat, majd felém nyújtotta az egyiket és még közelebb lépett hozzám. A szemembe nézett, és kicsit megemelte a poharát.

– A legcsodálatosabb nőre, akivel valaha találkoztam. – Elmosolyodtam. A számhoz emeltem a poharam és belekortyoltam a pezsgőbe. Ami azt illeti, nem nagyon szoktam pezsgőt inni, mert hamar megárt. – Idd meg mind.

– Mire készülsz?

– Semmi olyanra, ami ne lenne jó neked. – Kicsit féltem, de hittem neki. A személyisége, a puszta léte biztonságot adott. Igazi férfi volt, aki mellett mertem végre gyenge nő lenni.

– Bízom benned! – ismételtem önmagam a saját megnyugtatásomra, mert már nem Bent akartam ezzel meggyőzni, hanem saját magamat.

Gyorsan megittam a maradék italt a poharamból. Kivette a kezemből az üres poharat, majd miután letette az asztalkára, az ágyhoz vezetett. Hajamat a fülem mögé tűrte és megcsókolt. Lassacskán megszabadított minden ruhadarabtól, aztán az ágyra fektetett és végigcsókolta mindenemet, pattanásig feszítette a vágyam iránta. Az övért nyúlt. Nagyot nyeltem.

– Emeld fel a karod. – Tettem, amit kért. Most éreztem meg igazán a pezsgő hatását. Egy percig sem gondolkodtam, hogy megtegyem-e neki vagy sem. Rutinosan, mint aki mindig is ezt csinálta, összeszorította az övvel a két karomat. Mozdítani sem bírtam.

– Akármi is történik, a kezed maradjon ott – mondta, miközben határozottan a párnára nyomta a karomat.

– Rendben – feleltem, és megnyaltam a szám szélét. Kezdett izgatni a dolog. Aztán láttam, amint az éjjeliszekrényen lévő alvómaszkhoz nyúlt. – Hadd lássalak! – kértem.

– Most nem lehet.

– Miért nem?

– Majd meglátod. – Kicsit csalódott voltam, hogy nem láthatom közben. Feltette a szememre a maszkot. – Szeretném, ha a többi érzékedre hagyatkoznál. De a legfontosabb, hogy élvezd. – Pár pillanattal később halk ajtócsapódást hallottam, aztán óvatos, lassú léptek zaját. A következő pillanatban a nyakamra tapadt a szája és apró harapásokkal ingerelt, egyre lejjebb vándorolt a testemen. Mindkét keze a mellemre tapadt, és körkörös mozdulatokkal kényeztetett. A köldökömnél is elidőzött kicsit, amíg meg nem feszült az egész testem, végül a lábam közé temetkezett. Felnyögtem, amikor egy száj tapadt a számra. Megijedtem, de Ben csitítani kezdett.

– Hagyd, kérlek! – Összeugrott a mellkasom. – Élvezd ezt a kis meglepetést! – Némán bólintottam, bár legbelül nem teljesen éreztem így. Ben miatt belementem a játékba. Az idegen férfi ajka ismét a számhoz ért. Csókja gyengéd volt, adott egy kis nyugalmat.

– Gyönyörű vagy – súgta halkan a fülembe, miközben Ben még mindig a legérzékenyebb pontomat ingerelte. Éreztem, már nem kell sok a gyönyörhöz. Az ismeretlen ismét csókolni kezdett, és ez átlökött azon a bizonyos határon. Melegség árasztotta el a mellkasom, és az egész testem megfeszült. A spirál teljesen magával ragadott. Még magamhoz sem tértem, már éreztem, ahogy belém hatolt. Hangosan felnyögtem. Forró leheletet éreztem a fülemnél.

– Mondtam, hogy élvezni fogod. – Ben szája a számra tapadt és hevesen csókolt, miközben a mellemet simogatta. Furcsa érzés volt, mégis jó.

– Kérlek! Most te! – nyögtem ki félve.

– Ahogy szeretnéd! – Ben helyet cserélt az ismeretlen férfival, aki tovább kényeztetett, miközben az ismerős érzésekkel Ben a végtelen érzések földjére juttatott. Egész testemben lüktettem, a légzésem felgyorsult, a szívem majd’ kiugrott a helyéről. Mikor teljes lett az érzés, Ben is hangos nyögésekkel a csúcsra ért. Teljes testével rám nehezedett. Összekötött karomat a hátára tettem, ő pedig pár percig néma csendben feküdt rajtam. Próbáltam feldolgozni a történteket; vegyes érzések kavarogtak bennem. Sosem akartam efféle kalandot, nem gondoltam úgy, hogy ez egy normális párkapcsolatba beleférne. De nem is nevezhetjük normálisnak a helyzetet, hiszen ott van Mrs. Wilson.

– Levennéd a szememről ezt a maszkot? – Nem szólt semmit, csak leszedte rólam. Bántotta a szememet az a kevés fény is, ami az ablakon beszűrődött. Összehúzott szemekkel, kíváncsian néztem körbe a szobában, de nem láttam őt. – Hol van?

– Elment. – Elkezdte kiszabadítani a karomat, de hozzátette: – Neki ennyi volt a dolga, semmi több. Nem kell, hogy lásd. Elég, ha érzed! – Komoly pillantásokat vetettem Benre, mert nem értettem őt.

– Neked ez jó? – kérdeztem őszintén. Letérdelt elém az ágyban és a szemembe nézett. Nagyot nyeltem, mielőtt belekezdett volna a mondandójába. Nem voltam biztos benne, hogy hallani akarom.

– Izgat.

– Az, hogy mással látsz?

– Igen. – Megráztam a fejem és felugrottam az ágyról.

– Én azt hittem, szeretsz! – fakadtam ki a könnyeimmel küszködve. Ben megfogta a derekam és magához húzott. A vállára tettem a kezemet.

– Baby, szeretlek, hidd el! Majd belejössz!

– És ha nem akarok?

– Az is a te döntésed. – Elkeseredtem. Ha nemet mondok erre az egészre, lehet, hogy végleg elveszítem majd, amit nem akarok.

– Rendben. Akkor segíts megérteni. – Ben leültetett maga mellé és megfogta a kezem.

– Imádom, ahogy más is beindul rád, de én szabom meg a határokat. Addig mehet csak el, ameddig én engedem. Hatalom van a kezemben. Úgy irányítok, ahogy akarok. – Ez egy kicsit furán hangzott, de képes voltam elfogadni.

– Értem. Ez egy játék, ahol te vagy a játékvezető, és azt csinálsz velem, amit csak akarsz. Kiszolgáltatsz másnak.

– Sosem tennék olyat, ami neked rossz, hidd el. Próbáld meg élvezni. Tudom, az eleje nehéz, de minél többször csináljuk, majd annál jobban belerázódsz. – Vajon mi lesz ennek a vége? A tenyerembe temettem az arcom. Nem tudtam mihez kezdeni ezzel az egésszel. Megértem őt; nem vagyok prűd, de ez mégis csak egy kicsit sok.

– Időt kérek, hogy átgondolhassam. Rendben? – Beleharapott az alsó ajkába, és lassan felállt az ágyról. Az ablak elé állt, és csak bámult ki céltalanul. Rossz érzés fogott el. Nem akartam őt ilyennek látni. Felálltam az ágyról és félve felé indultam. Nem mondhatnám, hogy a lépéseim határozottak voltak, egy pillanatra meg is álltam. Bűntudatot keltett bennem az, ahogy ott állt. – Hé! Minden oké?

– Persze! – vetette oda lazán. Ebből egyből éreztem, hogy semmi sincs rendben. Hátulról némán átkaroltam a mellkasát. Nem tudtam mit kezdeni ezzel az újdonsággal, azt sem értettem, miért olyan jó osztozni rajtam mással. Sosem csináltam még ilyet, gondolni sem gondoltam hasonlóra. – Zavar ez téged? – Hangja halk volt és szomorú. Ettől csak tovább fokozódott bennem a bűntudat. Becsuktam a szememet, mert tudtam, olyan választ fogok adni, ami nem igaz. Bármit megtettem volna érte.

– Nem zavar, csak meg kell szoknom. – Ben felém fordult és hosszan megcsókolt.

– Köszönöm! – Átkarolta a derekamat, homlokát az enyémnek támasztotta. – Meglátod, mennyire jó is lehet ez. Megmutatom. Ez volt az első, tudom, most furcsa, vegyes érzések kavarognak benned. De ez sokkal-sokkal jobb lesz. – Nem egészen értettem ezt a fura szokását.

– Nem rossz osztozni rajtam? – El sem hittem, hogy fel mertem neki tenni ezt a kérdést. Őszintén szerettem volna megérteni. Kezével végigsimította az arcomat.

– Engem izgat, ha más is hozzád ér. Gyönyörű vagy, büszke vagyok rád.

– Annyira büszke, hogy képes lennél a jövőben elválni a feleségedtől? – Rögtön elengedte a derekam.

– Légy türelmes! Ehhez idő kell. Tudod, ő egy nagyon érzékeny nő.

– Ben! Ez egy általánosítás! Minden nő érzékeny a maga módján.

– De ő különösen – tette hozzá közömbösen. Lehuppantam az ágyra, és szomorúan meredtem magam elé. Észrevette és leguggolt elém a földre. – Baby, nézz rám! Szeretlek, fontos vagy nekem. Hidd el, az idő mindenre kínál majd megoldást. – Mutatóujjával megemelte az államat, hogy ránézzek. Elhúztam a fejem, a szememet könnyek égették. Nem akartam, hogy lássa. – Ne sírj, kérlek! – Szorosan magához ölelt. Zokogni kezdtem. El voltam keseredve; normális életre vágytam, nem pedig lopott időre.

– Gyűlölök osztozkodni rajtad vele! – szakadt ki belőlem.

– Tudom, kicsim, de ki kell bírnod. Muszáj! Adj még időt nekem és meglátod, minden jóra fordul majd.

Hittem neki, mert bíztam benne. Tudtam, hogy kitartok a végsőkig, mert szerettem és vele képzeltem el a jövőmet. Ő volt az, akire mindig is vártam.

– Csak miattad! Mert szeretlek! – Lágy csókot nyomott a számra, és letörölte az arcomról a könnyeket.

– Köszönöm! – Tudtam, hogy nagyobb nyugalmat kell erőltetnem az érzéseimre és magamra, nem engedhetem meg a hisztériás rohamokat.

Csodás pillanatokat töltöttünk együtt, amikor ketten voltunk. A hármas együttlét gondolata még mindig frusztrált, és ezt Ben is észrevette. Nem tudtam oldani magamban a feszültséget, egyszerűen képtelen voltam azonosulni a helyzettel, és megérteni az ő szemszögét ebben a nem hétköznapi dologban. Ben New York egyik befolyásos embere. Számtalan klubja van a városban, és hatalmas az ismeretségi köre. Hatalom van a kezében így is, nem értem, miért kell ezt feltétlenül az ágyban is fitogtatni. De fülig szerelmes voltam, mindent megtettem volna az imádott férfinak. Aztán egy nap elém állt egy új ötlettel. Találkát beszélt meg egy férfival este nyolcra az egyik klubjában. Eddig mindig szállodákban találkoztunk az általa kiszemelt férfiakkal, nem