Kim Hojon

Nagy remények

kisboltja

Kossuth Kiadó

Tartalom

Finomságokkal teli ételdoboz

A legrosszabb PAH mind közül

Mire jó a háromszögkimbap?

Egyet fizet, kettőt kap

Különös kisbolt

Négy doboz tízezer von

Lejárt, de még rendben van

Always

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Finomságokkal teli ételdoboz

A vonat Pjongtek mellett robogott el, amikor Jom Jongszuk asszony észrevette, hogy a személyes dolgait tartalmazó kistáskája eltűnt a szatyrából. Az igazi gond persze az volt, hogy egyáltalán nem emlékezett, hogy hol veszíthette el. Jobban dühítette a feledékenysége, mint a tény, hogy elhagyta a dolgait. Izzadva kezdett kutatni az emlékei között.

Amikor a Szöul pályaudvaron megvásárolta a KTX-vonatra szóló jegyeket, még biztosan nála volt, különben nem tudott volna fizetni a kistáskában található tárcájában lévő bankkártyájával. Utána fél órán keresztül ült a váróban egy tévéképernyő előtt, a híreket nézte. A vonaton a szatyrát magához szorítva elbóbiskolt, de amikor megébredt, pontosan ugyanolyan testtartásban találta magát, mint amikor elaludt. Azonban abban a pillanatban, amikor a telefonjáért nyúlt, észrevette, hogy a kistáska eltűnt. Ahogy belegondolt, hogy minden fontos dolog – a tárcája, a betétkönyve és a jegyzetfüzete – abban volt, alig kapott levegőt.

Jom asszony ösztökélni próbálta az agytekervényeit, hogy ugyanolyan sebességgel pörögjenek, mint ahogy az a vonat száguldott, amelyen éppen utazott. Visszatekerte az emlékeit, mintha az ablakban suhanó tájat pörgette volna visszafelé.

Ahogy remegett a lába, és motyogott magában, a mellette ülő középkorú férfi hangosan megköszörülte a torkát. Ám végül nem ez a torokköszörülés, hanem a szatyrában csörgő telefon hangja rántotta ki a döbbenetéből. Az ABBA-dal, aminek most nem jutott eszébe a címe. A Chiquitita vagy a Dancing Queen… Jaj, Csunhi, úgy tűnik, hogy a nagyid tényleg demens! Csak akkor jutott az eszébe a dal címe, amikor remegő kézzel előhúzta a telefont: Thank You for the Music. Egy 02-es, vagyis szöuli előhívós, ismeretlen számot látott a képernyőn. Mély lélegzetet vett, és megnyomta a hívásfogadó gombot.

– Halló!

Senki sem szólalt meg a túloldalon, de a háttérzajból ítélve a hívó nyilvános helyről telefonált.

– Kivel beszélek?

– Jom… Jongszuk… az?

Az idős asszony nehezen értette az érdes motyogást. Mint egy medve, miután előjött a barlangjából a hosszú téli álom után, gondolta.

– Igen, én vagyok az.

– A… tárcája.

– Ó, igen! Megtalálta? Hol van most?

– Szö-szöulban.

– Szöulban hol? Talán a Szöul pályaudvaron?

– Igen, a Szöul… pályaudvaron.

Jom asszony megkönnyebbülten felsóhajtott, és megköszörülte a torkát.

– Köszönöm, hogy felhívott! Most egy vonaton ülök, de a következő megállónál leszállok, és visszamegyek Szöulba. Tudna vigyázni a táskámra addig, vagy esetleg odaadja valakinek? Amint odaérek, ellentételezni fogom a fáradozásait.

– Itt leszek… Nem tudok menni sehova.

– Értem. Hol tudunk találkozni?

– A… a… reptéri busz megállójában…, a GS üzletnél…

– Köszönöm szépen! Sietek, amennyire csak tudok.

– Nem… nem kell sietnie.

– Rendben. Köszönöm!

Ahogy Jom asszony kinyomta a telefont, furcsán érezte magát. A férfi nehézkes, recsegő hangjából úgy tűnt, hogy részeg. Talán a pályaudvar környékén lődörgő egyik hajléktalan volt, hiszen mondta is, hogy nem tud menni sehova. 02-es számról, nyilvános fülkéből hívta, vagyis minden bizonnyal nem volt mobiltelefonja. Jom asszonyt hirtelen elfogta a nyugtalanság. A férfi vissza akarta adni a tárcáját, de lehet, hogy többet akart kapni, mint amit ő szánt neki. Az azonban valószínűtlennek tűnt – ha már vette a fáradságot, és felhívta –, hogy bántani akarta volna. Majd odaadja neki a tárcában található készpénzt, mind a negyvenezer vont, az elég lesz. Ebben a pillanatban megszólalt a hangosbemondó: Cshonan állomás. Jom asszony visszacsúsztatta a telefont a szatyrába, és felállt.

* * *

Már visszafelé tartott, amikor Szuvonnál újra megszólalt a telefonja. Ő is énekelni kezdte a Thank You for the Music szövegét, mintha a demenciát próbálta volna elűzni vele, és megnézte a hívószámot. Ugyanaz a 02-es kezdetű szám. A hangjában bujkáló nyugtalanságát leplezni próbálva felvette.

– Én… – szólt a levert hang.

– Igen, mondja! – sürgette Jom asszony, és közben rájött, hogy ugyanazt a szigorú hanghordozást használja, amellyel sok-sok évvel korábban a diákjait tette helyre.

– Assz… asszonyom… Éhes vagyok…

– Igen?

– Vehetnék egy… ételdobozt a boltban?

Jom asszony jeges szíve rögtön felolvadt. Az „asszonyom” és az „ételdoboz” szavak minden kétségét eloszlatták.

– Hát persze! Egyen valamit! Igyon is valamit hozzá, hiszen biztosan szomjas is.

– Kö… köszönöm.

Nem sokkal azután, hogy letette a telefont, üzenetet kapott, hogy fizettek a kártyájával. A férfi nem sokat tétovázott. Minden bizonnyal a bolt mellől hívta fel. Az éhségének ténye csak még inkább megerősítette a feltételezését, hogy hajléktalanról volt szó. Az üzenet így szólt: GS Pak Cshonho Too Much hidegételdoboz 4900 von. Alkoholt nem is vett, úgy tűnik, hogy maradt még valamennyi önkontrollja. Elgondolkozott azon, hogy megkér valakit a munkatársai közül, hogy kísérjék el a találkozóra, de aztán mégis úgy döntött, egyedül megy. Hetvenéves volt, és bár kezdte a demencia jeleit mutatni, azért még bízott a józan ítélőképességében. Tanár korában egy pillanatig sem volt félénk, magabiztosan kezelte a diákokat, míg végül nyugdíjba nem ment. Most is megoldja majd a helyzetet.

* * *

A Szöul pályaudvaron gyorsan megtalálta a reptéri buszokhoz vezető mozgólépcsőt. Amint leért rajta, a jobb oldalon már észre is vette a GS üzletet és a bejáratnál előrehajolva az ételdobozába temetkezett férfit. Ahogy közeledett hozzá, minden egyes lépéssel erősödött benne a nyugtalanság érzése. A hosszú, csapzott hajú férfi vékony széldzsekit és olyan koszos gyapjúnadrágot hordott, hogy aligha lehetett eldönteni, új korában bézs vagy barna volt-e. Akkurátusan rakta evőpálcikával a kis virsliket a szájába. Valóban egy hajléktalan volt. Jom asszony erőt vett magán, és továbbindult feléje.

Ebben a pillanatban három alak tűnt fel a semmiből, és a férfira rontott. Az idős nő döbbenten megállt. Az alakok csépelni kezdték a férfit, a földre taszították, és megpróbáltak kitépni valamit a kezéből. Jom asszony idegesen nézett körbe, de a járókelők legfeljebb egy oldalpillantást vetettek a hajléktalanok csatájára, nem kívántak közbeavatkozni. A férfi kiejtette a kezéből az ételdobozt, és összegömbölyödve próbálta védeni magát, de a többiek fojtogatták, kicsavarták a karját, és próbálták elvenni tőle azt a valamit. A jelenetet izgatottan figyelő Jom asszony ekkor meglátta, hogy miért csatáznak. Az ő rózsaszín kistáskájáért!

A három támadó néhányszor belerúgott a férfiba, majd a táskával menekülőre fogták. Jom asszony végtagjai remegni kezdtek, és tehetetlenül a földre roskadt. A hajléktalan férfi ekkor felállt, és nekiment annak a támadónak, akinél éppen a táska volt.

Üvöltve rántotta ki a lábát, és a földre döntötte. Amint a rabló elterült, ő pedig kitépte a kezéből a kistáskát, a másik kettő ráugrott. Ebben a pillanatban Jom asszonyt elöntötte a düh. Felpattant, és kiabálva rohant a támadók irányába.

– Rohadékok! Azonnal engedjétek el!

A rablóknak a földbe gyökerezett a lábuk. Közben az idős nő felemelte a szatyrát, és fejbe verte vele az egyik támadót, aki üvöltött a fájdalomtól, mire a két társa hátrálni kezdett.

– Tolvajok! Ellopják a táskámat! Állítsák meg őket!

Jom asszony kiáltozására a járókelők végre odafigyeltek. Megálltak, és a jelenet felé fordultak, mire a rablók jobbnak látták, ha elmenekülnek. Csak a bátor hajléktalan maradt a földön, összekuporodva, magzatpózban, a kistáskát markolva. A nő odalépett hozzá.

– Jól van?

A férfi felemelte a fejét, és ránézett. Az orrából folyt a vér, a szeme környéke felpuffadt az ütésektől, csapzott szakálla eltakarta a száját. Leginkább egy vadászatról hazatért, sebesült ősemberre hasonlított. Lassan felült, és láthatóan csak ekkor fogta fel, hogy a támadói eltűntek. Jom asszony előhalászott a zsebéből egy zsebkendőt, és leguggolt a férfihoz. Dohos bűz ütötte meg az orrát. A lélegzetét visszatartva nyújtotta oda a zsebkendőt, de a férfi megrázta a fejét, és a dzsekije ujjába törölte az orrát. Jom asszony aggódni kezdett, hogy a végén még összevérzi a rózsaszín kistáskát, de rögtön el is szégyellte magát, amiért ilyen gondolatok jártak a fejében.

– Tényleg jól van?

A férfi bólintott, és végigmérte az idős asszonyt, akit felzaklatott a tekintete. Úgy érezte, hogy valami rosszat csinált. Legszívesebben a lehető leggyorsabban elment volna a pályaudvarról. Sürgősen vissza akarta szerezni a kistáskáját, hogy mielőbb indulhasson.

– Köszönöm, hogy vigyázott rá! – mondta.

A férfi először felé nyújtotta a rózsaszín kistáskát, de amint Jom asszony érte nyúlt, visszahúzta. Megint az idős asszonyt nézegette, és közben kinyitotta a cipzárat.

– Mégis mit művel?

– Biztosan… maga a tulajdonos?

– Természetesen. Ezért vagyok itt. Nem emlékszik, hogy telefonon beszéltünk?

Jom asszony maga sem tudta, hogy mit mondjon még az abszurd feltételezésre. A férfi közben a kistáskába túrt, megtalálta a tárcát és benne a személyi igazolványt.

– Kell a neve… és a születési dátuma.

– Azt gondolja, hogy hazudok magának?

– Csak meg… meg kell bizonyosodnom… Biztosan tudnom kell.

– Miért nem nézi meg a fényképemet? Ott van a kártyán.

A puffadt szemű férfi először az igazolványra, majd a nőre pislantott.

– Nem… nem hasonlít.

Jom asszony döbbenten csettintett a nyelvével, de nem volt dühös.

– Régi a kép – mondta.

Valóban régebbi fénykép volt, de ennek ellenére könnyen fel lehetett ismerni az arcot. A férfi nem jól látott? Vagy talán tényleg ő öregedett meg ennyire?

– Szóval… Mi a születési dátuma?

Jom asszony nagyot sóhajtott, majd minden szótagot külön hangsúlyozva válaszolt:

– 1952. július 25. Elégedett?

– Igen. De meg kellett róla bizo… bizonyosodnom. Nem igaz?

A férfi, mintha csak helyeslést várt volna, az idős nőre nézett, aztán visszacsúsztatta a kártyát a tárcába, a tárcát pedig a kistáskába, amit most már tényleg átadott Jom asszonynak. A dolgok végleg elrendeződtek, a nőt a hála érzése fogta el. A hajléktalan még akkor is megőrizte az értékeit, amikor azok a rablók megtámadták, és még a személyazonosságát is ellenőrizte, hogy a tárgyak biztosan a megfelelő kézbe kerüljenek. Láthatóan komolyan vette a ráhárult felelősséget.

A férfi nyögve feltápászkodott. Jom asszony is felállt, és elővette a negyvenezer vont.

– Tessék! – Odanyújtotta a bankjegyeket, és amikor a férfi tétovázott, hozzátette: – Vegye el!

A hajléktalan inkább a zsebébe nyúlt, és kihúzott egy gombócforma zsebkendőt. Megtörölte vele véres orrát, majd megfordult, és elindult. Jom asszony hosszú ideig nézett utána, kinyújtott kezében a pénzzel. A férfi megállt az üzletnél, ahol az előbb evett, és leguggolt. A nő utánament.

A férfi motyogva bámulta az ételdoboza szétszóródott tartalmát. Időnként horkantott egyet. Jom asszony egy idő múlva odahajolt hozzá, és megütögette a hátát. Amikor a férfi feléje fordult, az idős nő próbált kedvesen nézni rá, úgy, ahogy hajdanán a félénk diákokat bátorította.

– Uram, nem sétál velem egy kicsit?

Amint kiléptek volna az utcára, a férfi visszahőkölt, láthatóan nagyobb biztonságban érezte magát az állomáson, mint odakint. Jom asszony intett neki, hogy jöjjön, és végül csak maguk mögött hagyták a Szöul pályaudvart. Végigsétáltak a Kalvolt-dong utcáin. Amikor már Cshongpha-dong felé tartottak, a férfi néhány lépéssel lemaradt, de azért jött a nő után. A ginkgófák lehullott termésének volt hasonló szaga, mint a férfinak. Jom asszony egy idő után elgondolkodott, hogy valójában miért is kérte, hogy tartson vele.

Valahogyan meg akarta jutalmazni az ajándékát visszautasító férfit. Adni akart neki valamit, amiért megvédelmezte a táskáját, támogatni akarta, amiért csavargó mivolta ellenére helyesen viselkedett. Minden bizonnyal az iskolai tapasztalatai, a diákjainak ösztönzése is szerepet játszott a döntésében. Ráadásul Jom asszony születésétől fogva keresztény volt, így ösztönösen szeretett volna a neki példát mutató hajléktalan férfi irgalmas szamaritánusa lenni.

Negyedórával azután, hogy maguk mögött hagyták a Szöul pályaudvar környékének lelombozó utcáit, megpillantottak egy nagy, díszes templomépületet. A közeli női egyetem farmert és blézert hordó diáklányai nevetgélve sétáltak el mellettük, a népszerű tévéreklámban szereplő gyorsétterem előtt hosszú sor kígyózott. Jom asszony hátrapillantott, és látta, hogy a férfi elképedve nézelődik. Akadt, aki messziről kikerülte őket. A nőt egyszerre aggasztotta és érdekelte, hogy vajon mit gondolnak róluk a járókelők. Végtére is Cshongpha-dong – a hely, ahol a boltja működött – az ő környéke volt. Meg kellett őriznie a jó hírnevét!

Jom asszony mindenesetre tovább kalauzolta a férfit a Szukmjung Női Egyetem irányába, majd két keresztutcát elhagyva megérkeztek egy hármas útkereszteződéshez, ahol a kisboltja állt. Az idős nő arra gondolt, hogy majd itt ad neki egy új ételdobozt. Kinyitotta az ajtót, és intett a férfinak, hogy fáradjon be. Az utóbbi először tétovázott, de végül Jom asszony után belépett az üzletbe.

– Jó napot! Á, már vissza is jött?

Részmunkaidős alkalmazottja, Sihjon letette a telefonját, és mosolyogva üdvözölte a főnökét. Miközben Jom asszony visszamosolygott, észrevette, hogy a lány arca megkeményedik.

– Semmi baj. Vevő.

Sihjon a szemöldökét összevonva nézte a boltba betántorgott ismeretlent. Még sokat kell tanulnia, gondolta Jom asszony, és az ételdobozok hűtőjéhez terelte a férfit, aki szó nélkül követte.

– Válasszon egyet! Amelyik csak tetszik.

A férfi értetlenül nézett.

– Ez az én üzletem, bármelyik a magáé lehet.

– Akkor… Hüm…

Az eddig a szája szélét nyalogató férfi hirtelen eltátotta a száját.

– Mi a baj? Nincsen kedvére való?

– Pak Cshonho… ételdoboz…. nincsen…

– Ez nem a GS-lánc boltja. Pak Cshonho dobozokat csak ott árulnak, de itt is vannak finomak. Nézzen csak körül!

– Pak Cshonho ételdoboza jaj de jó…

Jom asszonyt megdöbbentette, ahogy a férfi az üzleti versenytársuk szlogenjét idézte. Meg is fogta a legnagyobb ételdobozt, és gyorsan a kezébe nyomta.

– Próbálja ki ezt! A Finomságokkal teli ételdoboz! Rengeteg jó kísérőétel van benne.

A férfi a dobozt szorongatva megszámolta a kísérőételeket. Tizenkettő! Királyi lakoma, mondta magában Jom asszony, ahogy a dobozt nézegető férfit figyelte. Amint a hajléktalan végzett a szemrevételezéssel, felnézett, mélyen meghajolt, majd kiment a bolt mellett található zöld műanyag asztalhoz, amit mintha csak neki készítettek volna oda.

* * *

A zöld műanyag asztal egy pillanat alatt a férfi törzshelyévé vált. Jom asszony nézte, ahogy a hajléktalan az ételdobozt az igazán értékes tárgyaknak kijáró körültekintéssel kinyitotta, majd akkurátusan széttörte az eldobható evőpálcikákat, és rizst lapátolt a szájába. Az idős nő bement az üzletbe, hogy egy műanyag pohárban instant töndzsanglevest{1} hozzon neki. Sihjon szokás szerint gyorsan beolvasta a kódját. Jom asszony forró vizet töltött a pohárba, fogott egy kanalat, és megindult kifelé.

– Egye ezzel! Levessel jobban esik.

A férfi Jom asszonyra, majd az asztalra helyezett töndzsanglevesre nézett, és még mielőtt a nő a kezébe nyomhatta volna a kanalat, fogta a műanyag poharat, az ajkához emelte, és félig kiitta. Láthatóan nem csinált ügyet abból, hogy a folyadék tűzforró. Elégedetten bólintott, és folytatta a lakomát.

Jom asszony szemben ült le a vendégével, úgy nézte, ahogy evett. Leginkább egy csupor mézet kóstolgató medvére emlékeztette. Bizonyára nehéz volt egy hontalannak naponta háromszor ételhez jutnia, de akkor meg hogyan lehetett ez a férfi ekkora? Talán ugyanazoknál az okoknál fogva hízhatott el a hajléktalan, mint amiért a szegények körében az átlagosnál magasabb az elhízottak száma? Vagy egyszerűen mert gyorsan evett?

– Lassan egyen! Senki sem fogja elvenni magától.

A férfi Jom asszonyra nézett, a szája szélén végigfolyt a kimcsilé.{2}

Alázatos arckifejezést vágott, már nem sütött belőle a korábbi bizalmatlanság.

– Finom… Nagyon…

Aztán a doboz tetejére nézve hozzátette:

– Valóban finomságokkal teli…

Ahelyett, hogy befejezte volna a mondatot, inkább még egyszer meghajolt Jom asszony felé, és megint ivott a levesből. Tele hassal sokkal nyugodtabbnak tűnt. A nőt furcsa elégedettség fogta el, ahogy a falatozó férfit nézte. Csendes méltóságot vett észre abban, ahogy a hajléktalan kitartóan próbálta a halgombóc utolsó darabjait is a szájába emelni.

– Mától fogva jöjjön csak, ha megéhezik! Nálunk bármikor kaphat egy ételdobozt.

A férfi szeme kikerekedett, az evőpálcikája megállt a levegőben.

– Szólok majd az alkalmazottaimnak, hogy tudjanak a dologról. Persze fizetnie nem kell majd.

– A lejártakból kapok?

– Nem, abból, ami még jó. Miért enne olyat, ami már lejárt?

– A munkások… megeszik a lejártat… Nekem nem baj.

– Senki sem eszik itt lejárt ételt, se a munkások, se maga. Egyen abból, ami még jó. Mindenkinek elmondom, akinek kell.

A férfi elgondolkodott, majd válasz nélkül ismét meghajolt, és újra a halgombóc darabjait kezdte üldözni az evőpálcikájával. Jom asszonynak csak ekkor jutott az eszébe, hogy odaadja neki a kezében lévő kanalat. A férfi néhány másodpercig csak nézegette, mintha nem tudná, hogy mire való. Végül összegereblyézte vele a maradék darabokat – láthatóan emlékeztek az izmai a mozdulatra, ahogy például a biciklizésre szoktunk hosszabb kihagyás után –, és elégedetten a szájához emelte a kanalat. Miután a hajléktalan teljesen elpusztította az ételdoboz tartalmát, Jom asszonyra nézett.

– Na… nagyon finom volt. Köszönöm!

– Én köszönöm, hogy megőrizte a táskámat és a tárcámat.

– Azokat… Ketten ellopták.

– Ketten?

– Megvertem őket, és elvettem tőlük… A rózsaszín táskát a tár… tárcájával…

– Úgy érti, hogy visszaszerezte a táskámat a tolvajoktól? Hogy utána visszaadhassa nekem?

A férfi bólintott, és belekortyolt a Jom asszonytól kapott vízbe.

– Kettő… Kettővel elbírok… De három… az nehéz… Majd legközelebb… megmutatom nekik – mondta a fogait csikorgatva.

Jom asszony összerezzent a sárga fogak közé ragadt csilidarabkák láttán, de azért lenyűgözte a férfi bátorsága, aki közben végzett a vizével, és körbepillantott.

– Ho… hol vagyunk?

– Cshongpha-dongban. A Zöld-dombokon.

– Zöld… dombok… Szép itt.

A férfi szája széle mosolyra kunkorodott sűrű szakálla alatt. Összeszedte az üres dobozokat, és felállt. Gyakorlott mozdulattal beledobta a szemetet a kukába, majd odalépett Jom asszony elé, és a zsebkendőjével megtörölte a száját. Aztán mélyen meghajolt, és távozott.

Jom asszony nézte a Szöul pályaudvar felé tartó férfit, aki úgy sétált, mint egy irodai dolgozó egy hosszú munkanap után. Miután visszament az üzletbe, a kíváncsi Sihjon kérdései záporozni kezdtek. Jom asszony mindenről beszámolt neki attól a pillanattól fogva, hogy a vonaton rájött, eltűnt a kistáskája. Az elbeszélését időről időre Sihjon döbbent és aggodalmas megjegyzései szakították félbe.

– Érdekes ember. Úgy tűnik, vannak erkölcsi elvei. Nehéz is elhinni, hogy az utcán él.

– Hát, nem tudom. Azért kinézetre nekem ugyanolyan, mint bármelyik utcán lődörgő társa… Megnézte, hogy tényleg nem hiányzik-e semmije?

Jom asszony kinyitotta a rózsaszín kistáskáját. Minden ott volt a helyén, úgyhogy Sihjonra mosolygott, mintha csak azt akarta volna a tudomására hozni, hogy ő bizony megmondta. Aztán előhúzta az igazolványát, és a lány elé tartotta.

– Máshogy nézek ki, mint ezen a képen?

– Ugyanúgy. Némi őszülést leszámítva egyáltalán nem öregedett.

Jom asszony jól megnézte a fényképet. Hát igen, más volt még, amikor a fotó készült.

– Elszomorító, de igaza van.

– Igen?

– Sihjon, te pedig időnként túlságosan is kedves vagy.

{1} A töndzsang fermentálással készített szójababkrém.

{2} A kimcsi a koreai konyha fontos eleme: erjesztéssel készített, zöldséges étel, amelynek rendkívül sokféle változata létezik.