Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

FRANCIS JAMMES

CLARA D’ELLÉBEUSE-HÖZ

ALMAIDE D’ETREMONT

POMME D’ANIS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Francis Jammes

HÁROM KÜLÖNÖS LEÁNY
TÖRTÉNETE

fordította:
Kállay Miklós

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-358-7 EPUB
ISBN 978-963-678-359-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Clara d’Ellébeuse; ou, L’Histoire d’une ancienne jeune fille
Almaïde d’Etremont; ou, L’Histoire d’une jeune fille passionée
Pomme d’Anis; ou, L’Histoire d’une jeune fille infirme

első kiadás: 1899, 1901, 1904.
az elektronikus változat az 1925 körül készült
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító George Harcourt (1868 – 1947) Three Sisters
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

FRANCIS JAMMES

Paul Fort-t, a legkülönösebb és semmihez nem hasonlítható francia balladák költőjét, Villon örökösét Párizs nagy költőerdejében régi, szép tradíció alapján a költők fejedelmévé választották. De ha Paul Fort a francia költők megkoronázott fejedelme, Francis Jammes koronázatlan költő királya a mai Franciaországnak, amelynek vad, ezer szél táncára kavargó örvénylésében, a merész szertelenségek tajtékos hullámverése fölött, az új preciőzök mesterkélt képek káprázatába bogozódó szirénénekét túlharsogva, a kétségbeesett ex votók riadt sikolyának mentő révet mutatva úgy zeng az ő szava, mint ezüstös tiszta harang, édesen enyésző kürtszó a hit sziklavárának fehér fokáról, mint a naiv egyszerűség s az eszményi szépség áhítatos zsolozsmája.

Elvarázsolt király Francis Jammes, aki ott él a Pireneusok fantasztikus erdőségei közt. Ezelőtt a bearni Orthezben lakott, az ódon családi kúriában, amelynek sárga, borostyánszakállal övezett fala úgy hasonlított a költő arcához. Most a másik oldalon, a baszk Hasparrenben tölti napjait, mert ide vonzotta a spanyol emlékeknek fűszeres csókja, amely az Antillák tropikus édenkertjében örökre eljegyezte lelkét ennek a világhódító, büszke fajnak ősi romantikájával.

Erdők, mezők, hegyek és tengerek végtelen tróntermében országol ez a költő-király. Lábánál a lombok susogó zöld kárpitja közt tán faunok és nimfák serege bujkál, de ő trónjának égfelé törő lépcsőiről az egek kékségébe vigyáz és angyalok suhanását várja, akik sugárkaszákkal lebbennek már a sárga búzatenger fölött. Örök vasárnap csöndje hull vállára, mint palást. Hatalmas tölgyek, vén szilfák terítik köré hódolón árnyukat. Az angelus alkonyba hamvadó szava, a hazatérő nyájak kolompja a kedves muzsikája. A téli hóesés a legtündéribb látványosság szemének. A havasok csillogó gyémántsipkái rejtik a kavargó álmokat, amelyek az ihlet óráin előröppennek, mint pillangószárnyú denevérek.

Mint új assisi szent Ferenc tárja ki lelkét a teremtés minden lényének. A meghatott szeretet szent odaadásával öleli magához a legegyszerűbb és legszegényebb dolgokat. Régi szerzetesek egyszerű vidámsága harangozza tele a lelkét. Állatokkal, madarakkal és virágokkal beszélget. Szíve tele van áhítatos megnyugvással. Megy egyszerű lélekkel, amerre a Gondviselés vezérli. Első kötete elé, amelynek címe Hajnali harangszótól esti harangszóig (De l’Angélus de l’Aube a l’Angélus du Soir) ezeket a fellegzetes sorokat írta:

Istenem, ide szólítottál az emberek közé. Íme itt vagyok. Szenvedek, szeretek. Azon a hangon szóltam, amelyet te adtál nekem. írtam azokkal a szavakkal, amelyre apámat és anyámat tanítottad, akik rám hagyták örökségül. Úgy járok az utón, mint teherrel megrakott szamár, amelyen nevetnek a gyermekek s amely lehorgasztja a fejét. Megyek, ahová akarod, amikor akarod.

Szól a harang.

Egészen egyedül áll a mai francia költők közt. Nem ír hangzatos, cicomás verseket, sem tudós műgonddal szerkesztett strófákat. Naiv szemmel néz mindent. A legegyszerűbb, a legigénytelenebb, a legmindennapibb dolgokról énekel, de olyan megvesztegető bájjal, olyan gyermeki lelkesedéssel és olyan elevenséggel, hogy az olvasó szinte érzékeivel érzi ezeket a dolgokat.

A stílusában végletek találkoznak, a nyelve hol darabos és kemény, hol megdöbbentően finom és csodálatosan művészi. Ezek a végletek találkoznak Jammes lelkében is. Néha egyszerű falusi pap, néha merész hajós, aki bátor gályán száll messze szigetek felé. Ezeknek a szigeteknek a neve is csupa költészet, csupa csengés-bongás és úgy hangzik az ismeretlen vizek ködös távolából, mint andalító harangjáték. Néha egyszerű paraszt a költő, akinek bukolikus költészete a maga tiszta derűjében az aranyló gabonával együtt nő az őserejű, televény főidből, néha nosztalgiás, vén nemesúr, akit ódon almáriumok illata leng körül, akinek ujja megsárgult csipkék finom érintésétől érzékeny, s zenélő órák halkan percegő dallamai édesítik szelíd emlékeit.

Az egyszerű pásztor, az erdőket bújó vadász, aki csodálatos regényt ír a nyúlról, két mérhetetlen tenger között áll. A nyugati óceánon Genua rendíthetetlen lelkű hajósa kereste egykor az arany és fűszer Eldorádójának ígéretföldjét, kelet felé pedig a roppant vizek határán mesebeli birodalmak terpeszkednek, amelyekről még ma is hihetetlen meséket tudna mondani valami új tengervándorló Szindbád. Nyugat felől szenvedélyes szerelmű, tüzes kreolnők kacagása csendül az ültetvények cukornád bozótjából, keleten mongol hercegnők, epedő mandarinkisasszonyok sírása fül a nehéz- hímű selymek susogásába.

És két végtelen tenger a költő körül a jelen és a múlt is. A jelen zsongja tele lelkét a hajnal és az alkonyat imára hívó harangszavával, az egyszerű tárgyak szeretetével. A jelen borítja tűnődő lelkére a Kankalinok gyászát és gyújtja föl szemében az Egek világosságát s ez viszi el gyermeki himnuszokat énekelni, lombdiszbe öltözött falusi templomokhoz A múlt az apák öröksége, a tropikus tájak igézete, a fűszeres szelek balzsama, amely halhatatlan illatokat hagyott a költő lelkén. Francis Jammes apai nagyatyja orvos volt Guadeloupe-ban, Ott is halt meg, miután a pointe-a-pitrei nagy földrengés anyagilag tönkretette. Jammes apja is Pointe-a-Pitreben született, de még a katasztrófa előtt visszakerült Franciaországba és itt Orthezben, majd Tournayben éldegélt a Pireneusok közt, ahol Francis Jammes is született 1868-ban. Innen származnak a költő tropikus emlékei, amelyek az egy-szerű bukolikus versek közt egyszerre messze álomvilágok színpompáját bontják ki. Ezért álmodik Francis Jammes óceánjáró hajókról, ezért szereti a kikötővárosokat, ahonnét úgy szállnak a hajók hatalmasan áramló szelek szárnyán titokzatos messze földek varázsa felé, mint az ő vágyai az álmok óceánján, ezért szereti úgy Robinsont, a puszta sziget remetéjét, aki élte alkonyán dobogó szívvel jegyezgeti fel hányatott életének színes emlékezéseit.

Ezek a tropikus reminiszcenciák szövik át ódon pompájú aranyhímmel Jammes legszebb prózai munkáit, különösen ezt a három elbeszélését, amelynél szebb és mélyebben zengő költői próza alig van az új francia irodalomban.

Kállay Miklós

CLARA D’ELLÉBEUSE-HÖZ

Tulipánnal tele, ódon kert mélyén pihenj te tiszta emlék, kegyetlen életem vigasztalója, pihenj.

Én soha nem árultalak el és te nem csaltál meg soha. Előbb meghaltál, mint én megszülettem, mert a mennyekben csodálatos rózsák nyílnak.

Ó gyermekem, ó barátnőm, e pillanatban úgy állsz előttem azon a napon, mikor a sápadt ősz beköszöntött, amint ott tartod öntözőkannádat a puszpángbokor fölött, amelyet locsolgatni szoktál.

És magam elé idézem az iskola udvarát is a szelíd szünetekben, ahol első áldozást ruhádban olyan vagy, mint felpattant bimbó illatos füstölője.

Állj mellettem mindig. Mikor megtört lélekkel vonszolom a kis város szilfái alatt az esti harangszó kéklő óráján kétségemet és büszkeségemet, tedd a kezed zsibongó homlokomra... tedd rá fehér kezed...

Fogd ezt a kis könyvet. Nincs benne nagy művészet. Mégis örülök neki, mert szeretem miattad, kis pillangókergető, aki nem tudtad soha, akárcsak jómagam, milyen szabályok szerint kell szeretni versben s kell sírni prózában.

Neked adom a lelkem. Hullasd az Úr lábához. Én nem tudom, mit ér. Ha rólad beszélek, zokog a mosolyom. Te fájdalmam orgonavirágain jöttél hozzám. Mondd meg Istennek, hogy el akarom már feledni a komor Földet.

I.

Clara d’Ellébeuse göndör fürtjei közt ébred és mezítelen karjára dőlve ásít. Szőke és gömbölyű és a szeme kék, mint az ég szép időben.

Régi nagyvakációinak napja a tulipánfa árnyékát varázsolja a virágos, áttetsző kasmírfüggönyre a keleti ablakon.

Nyolc óra. A tiszta reggeli napfény a szobába siklik, megvilágítva a derűs, kék tapétán Clara nagybátyjának, Joachim d’Ellébeuse-nek arcképét.

És a fiatal lányka még egyet ásít, nyújtózkodik és magában azt gondolja:

- Ugyan milyen ember is volt a nagybátyám, Joachim d’Ellébeuse? És vajon szép volt-e a pointe-á-pitre-i ház, ahol meghalt?... A kis miniatűr, melyet nagymama mutatott s amely amott egy fiókban áll, a menyasszonya arcképe. Lórinak hívták. Nagyon szép volt, fürtösre bodorított fekete hajával, korállnyakláncával, a zöldcsíkos fehérselyem derékban... Vajon a nagybátyám mellé temették-e? A bácsinak párbaja volt. D’Astin úr mondta... Ugyan szebb volt-e Lóri, mint a mama?

Clara d’Ellébeuse felöltözik, azután elmondja reggeli imáját. A ház ébred. A lépcső csikorog. A kanárimadarak csicsergése felhallatszik a folyosóról. Clara lemegy az ebédlőbe, levesz a gyümölcsöstálról egy szőlőfürtöt, amelynek szemei áttetszőén csillognak könnyed ujjai közt.

- Már kilenc óra, - gondolja magában. - Mama miséről jövet megállhatott valahol.

A trümón[1] kilencet üt az óra, amely kis templomot ábrázol szilfáktól körülvéve. Az olajjal festett, csinos tornyocskába illesztett ingaóra zengése rekedt és lágy. Délben meg este a harangszót utánozza. A fák alatt pásztorlányka látható meg egy pásztor birkáival.

Clara d’Ellébeuse a pásztorlánykát és a pásztort nézi.

- Enyelegnek, - gondolja magában - és itt esküsznek majd ebben a kápolnában. Boldogok lesznek-e? Remélem, igen. De mert ez csak kép, nem is lesz egy pár belőlük...

Felteszi nagy szalmakalapját, amelyet teljes margaréták és nárciszok díszítenek s lemegy a veranda lépcsőjén. A csillogó gyepen csöndesen sétálgat a páva.

- A páva a büszkeség jelképe - gondolja magában. - Én is büszke vagyok. A főtisztelendő úr mondta. De hát nem is hívnak mindenkit d’Ellébeuse-nek. Ni, itt jön a mama.

- Gyermekem, - mondja d’Ellébeuse-né lányának azután, hogy homlokon csókolta, - ma azt a ruhát kell fölvenned, amelyet Almenaide nénédtől kaptál. D’Astin úr jelentette be magát. Dél felé érkezik. De elég lesz, ha tizenegy óra tájban felöltözködöl.

S miközben d’Ellébeuse-né bemegy a házba, Clara a gyümölcsösbe néz ki. Elsétál a sötét málnabokrok és a fénylő, kúpos almafák mellett A rózsákon aranyos hátú bogarak csillognak. A kékség reszket a puszpángbokrokon. De a fiatal leány lelkében hirtelen valami halk szomorúság váltja fel a szelíd nyugalmat s ez a szomorúság oly édes, akár ez az aranyos, szép őszi nap.

Egyszerre csak, mintha semmi külső hatás nem idézte volna fel, heves kétségek kezdik gyötörni a serdülő leányt.

- Istenem, Istenem, - suttogja magában, - könyörülj rajtam. Rossz gondolataim voltak. Hová jutnék most, ha hirtelen meg találnék halni? Készen állok-e rá, hogy megjelenjek Isten színe előtt? Tisztátalan gondolataim támadtak Joachim bátyámról és menyasszonyáról, Lóriról. Arra gondoltam, vajon egymás ölében ültek-e, mikor jegyesek voltak.

És ez a bűntől való félelem, a kín, melyet csak katolikus lélek érezhet, egészen feldúlja ebben a pillanatban Clara szelíd lelkét. Elérkezik a gyümölcsös végére és kinyitja a lugas mellett a zöld rácsos ajtót és a park legárnyasabb részébe kerül. Van itt japán lakkcserje, babérfa, vadpisztácia, illatos ámbrafa és jávorfa. A lombok boltozata alatt félig-meddig éjszaka van még olyankor is, midőn a kánikula hullatja rekkenő fényét a fák fénylő csúcsára.

A fiatal lány csakhamar elhagyja a parkot és kimegy a rácsos kapun, amelyen a d’Ellébeuse-ök kezdőbetűi diszlenek ovális vaskeretben, rozsdás liliomokkal körülfonva. És elhagyva a birtokot, már a hőségtől kérges gyalogösvényen jár, a lankás páfránybokrai közt. Valamelyik fa. kérgén madárcsőr kopácsol, gyík surran tova, tücsök hallgat el.

Ez a gyalogösvény a szegényes, ódon kápolnához visz. Claranak, hogy odajuthasson, keresztül kell mennie a temetőn, ahol a sirhantokat jukkák, szegfűk, puszpángok, violák, poros levelű menták díszítik és azok a növények, amelyeket madáritatónak hívnak vályú formájú leveleik miatt, amelyekben megmarad a víz.

Clara d’Ellébeuse bemegy a kápolnába. Fagyos fuvalom csapja meg. Úgy érzi, mintha esőcseppek perdülnének végig langyos testén. Mert örökzöldjétől és tégláitól védve a déli ég forró kékje alatt olyan hűvös marad Isten kunyhója, mint valami korsó.

Az oltár szegényes, de szép; két kis ablak, hegyes négyszögű üvegtáblácskáival, amelyeket gondosan keményített paraszttüll fátylaz, csak gyéren világítja meg. A tabernákulum két oldalán három-három nagy, aranyozott gyertyatartó csillog. Balra Mária-szobor áll egy falfülkében, jobbra hasonló fülkében Szent József. A szobrok lábánál apró, panorámákban nyert tartókban, amelyek olyan aranyosak és olyan zöldek, hogy örül neki a szív, szerény csinált virágok fakulnak. A templom közepén, letört oszlopon, kehelyformára vájt kőmedencében szenteltvíz áll mély árnyékba vonva. A kórus alatt, amely olyan, akár falusi istállókban a jászol, fényes, merev, zöld atlaszkárpit mögött búvik meg a gyóntatószék rácsa. Ennek a békés menedékhelynek nincs hajója, csak famennyezete, amely égszínkékre van meszelve.

Clara d’Ellébeuse letérdel és imádkozik.

- Én Istenem, - susogja - szabadíts meg a rossz gondolatoktól! Én ártatlan, tiszta lány akarok lenni! Távoztasd el tőlem a kíváncsiságot! Ne kelts bennem vágyat, hogy Joachim bátyám leveleit olvasgassam, melyek a mamám fiókjában vannak! Gyötrődő szegény lélek vagyok. Szűz Anyám, könyörögj értem! Segíts rajtam, hogy ne jussak a pokolra! Én Istenem milyen szerencsétlen vagyok... Félek, hogy elkárhozom. Istenem, ne válassz el engem se anyuskámtól, se apukámtól! Engedd, hogy együtt legyünk a mennyországban! Bocsáss meg nekem!

Még egyszer meghajtja térdét az oltár előtt, keresztet vet, szenteltvizet vesz és kimegy a templomból.

Egy pillanatra egészen megvakítja a napvilág. A messzeségben, az árnyas dombokon túl a Pireneusok úgy csillognak, mint valami mennyei vízesés.

Clara a temetőn keresztül tér haza. Itt van a d’Ellébeuse-ök sírboltja. Bernard d’Ellébeuse 1690, Jean d’Ellébeuse 1715, Jean d’Ellébeuse 1780, Elisabeth d’Ellébeuse 1781, Tristan d’Ellébeuse 1804, Amélina d’Ellébeuse 1820. És sorra a többi d’Ellébeuse...

Oldalt magányos sir áll, mellette az a bizonyos rózsaszín virágú bokor nyílik, amelyet össze szoktak téveszteni a gyógyszernek használt belladonnával, mert Amaryllis belladonae a neve. A sirkövön ez az egyszerű felírás látható:

LAURA LOPEZ
1805

És Clara d’Ellébeuse nem tudta meg soha biztosan, ki volt ez a nő. Azt mondták neki, a család barátnője volt. Szereti ezt a sirt, melyet nagyanyja gondoz; ő ültette rá ezeket a lángliliomokat is. Clara szereti ezt az ismeretlen emléket, melyből mindössze ez a két szó maradt... Laurának hívták, ami majdnem ugyanaz, mint Lóri... akár Joachim nagybátyja menyasszonyát.

És a gyermek tovább álmodozik.

Milyen is lehet Pointe á Pitre-ben a temető, ahol a másik Laura pihen meg vőlegénye, az ő bátyja? Van-e ott olyan kápolna, mint ez? Én el tudom képzelni Pointe á Pitre t, mert láttam egy metszeten a Családi Múzeumban. Illatos erdők veszik körül, ahol négerek sétálnak. Milyen lehetett Laura? Bizonyára magas volt és lassú léptű. Vajon csókolóztak-e?

És Clara hirtelen elpirul és elűzi magától a gondolatot. A lényében lakozó báj egy tizenhatéves gyermek igéző és esetlen bája kissé a föld felé ernyed. A gyümölcsösön át tér vissza, felmegy a veranda lépcsőjén és közben rámosolyog a kertészre, aki fejessalátát hoz.

Nagymama a szőnyegén dolgozik és apus, aki ott üldögél mellette, a pipáját szívja. Robinson, a kutya meg a földön alszik összegömbölyödve; farkára hajtva az orrát.

- Jó reggelt nagymama, jó reggelt apus!

És megcsókolják egymást.

- Szerencsés volt a vadászat, apus?

- Igen, kedvesem. Eredj és nézd meg a kamrában! De siess! Tudod, hogy d’Astin úr mindjárt itt lesz.

És Gertrud megmutatja Claranak a két helyes, piroslábú foglyot, melyeknek egymásra simuló, rozsdaszín és fekete tolla lágy, mint a selyem.

Clara d’Ellébeuse a szobájába megy öltözködni. Rendbe szedi súlyos, aranyszín hajfürtjeit, kis fapálcikával göndöríti és simítja le őket. Bezárja üde testét fehér muszlinruhájába, melyet Aménaíde nénjétől kapott. Égszínkék selyemöv csüng le a magas derékról. S a test le egész a földig egyetlen sima vonal, csaknem meztelen. A két mell horpadása közt mintha ezüstlánc veszne el. A két meztelen kar mindegyikén gödröcske van, amely szinte mosolyog. És a száj szintén mosolyog, mert a skarlátszín alsóajak egy leheletnyit duzzadt és hasadt. Az orr kissé széles, igen tiszta vonalú és szinte leheletnyit fitos. A homlok keskeny és magas. És a két csaknem parányi fül egészen elbújik a hajfüzér alatt.

A lépcső fordulóján:

- Csinos vagy, gyermekem - mondja d’Ellébeuse-né. - Ideje, hogy felöltöztél. Szól a csengő; azt hiszem, d’Astin úr lesz.

Kimennek.

Dél van. Forróság záporoz a kékesfekete szilfákról, melyeknek lombja közt tücsökcirpelés zeng. A levegő reszket és izzad. Forró fuvalom vonszolja magát, tele nehéz virágillattal.

Clara d’Ellébeuse sudáran áll a verandalépcsőn, féllábát kicsit előreteszi és ez a zárdai növendékes báj olyan természetes, hogy szinte ellenállhatatlan hatalmat ad neki... Az ember forrásvízre gondol, amelyet átvilágít a nap, vagy cseresznyeszemre, amelyet madár kezdett ki. D’Astin úr lassú fogata a japán kökörcsinek alléján halad, majd megáll a tulipánfánál, amelyet körülfutnak a bignonia indái s ezekről hosszú sárga és vörös virágtölcsérek csüngenek le, melyekkel trombitát játszanak a gyermekek.

És d’Astin úr nehézkesen szállt le a kocsiról, mert a féllába fából van. Botjára támaszkodva megemeli a kalapját. Igen magas ember. Hajának hátraduzzadó hulláma olyan, mint valami fehér tulipán. Karcsú derekán szűk kabát feszül, amely alul keményen kiöblösödik, akár a krinolin. D’Ellébeuse úr karjára támaszkodva megy fel a veranda lépcsőjén, köszön a rá váró hölgyeknek és bemegy velük a szalonba.

A hangja lágyan cseng. Miközben leül, így szól: - A lábam nem hagy békén. Két hete bántja már a csúz...

És d’Étanges nagymama gyermeki mosollyal feleli rá:

- Akárcsak engem, d’Astin úr! Tíz napja dagadt a jobbkezem...

- Az Istenért! … Dehát a kegyed keze mégsem fatuskó, legalább kinyújthatja... És hogy van ez a szép kislány?

Clarát nézi, aki szemben ül vele s a paravánnak dől. Ezen a paravánon fák vannak megrakva sárga gyümölccsel s a fák alatt pásztorok és pásztorlánykák heverésznek. Azonkívül szarvasvadászat látható rajta. A szarvas patakon gázol át, amelynek partján angyali rózsák nyílnak. A kutyák kilógó nyelvvel szorítják. Távolabb pázsitos réten két lovas háromszögletű kalapban, vállra akasztott vadászkürttel igyekszik utolérni őket. A gyümölcsdísszel megrakott fák fehér alapon állnak s a fák és a patak kékszínűek. A kép szeptember aranyos beköszöntését akarja ábrázolni. A szilfák csúcsát mintha szél borzolná, mint mikor a nagy szünidő végére jár. És ehhez a paravánhoz dőlve Clara d’Ellébeuse fürtjei élesen kiválnak a festett gyümölcsök közül, amelyek gömbölyűek és szépek, mint a gránátalmák és alighanem őszibarackok lesznek.

Nem szól semmit, csak mosolyog zavartan, bájosan. Miközben anyja válaszol helyette, ezer gondolat éled meg sima homloka alatt. Arra gondol, hogy d’Astin úr félelmet kelt benne, pedig nagyon régóta ismeri már és szereti egész kis gyermekkora óta, mindig szerette, mióta csak emlékszik rá.

De valamikor nagyon ráijesztett, mikor kínai utazásairól és a megkínzott hittérítőkről beszélt. Ő hozta nekik ajándékba azt a két csinos metszetet is, melyek közül az egyik egy előkelő mongol nőt ábrázol a nyári szertartások díszruhájában, a másikon pedig a császár idősebb leánya látható... Kína utálatos, csúf ország, amelytől felfordul az ember gyomra és ahol kínozzák a keresztényeket, különös ország, amelynek kellemetlen sötét fűszerszaga van, akár annak a kis ládikának, amelyen kámfor és borsszag érzik. Ó, amennyivel jobban szeretné Clara d’Ellébeuse a Guadeloupe-szigeteket meglátogatni, ahol a jólelkű néger nők felvették a katolikus hitet s ahol nagybátyja, Joachim és menyasszonya, Lóri meghaltak, akik ott a virágok hazájában szerették egymást... D’Astin úr azonban nagyon jóságos kis barátnőjéhez, csak a minapában ajándékozott neki egy divatos karkötőt, egy kis aranyrabláncot a végén kis aranygolyóval... Azt mondják, ő volt a legjobb barátja Joachim bácsinak, de úgyszólván sose beszél róla.

Ma azonban, éppen, mikor az ebédlőben átmennek, véletlenül Joachim bácsira terelődik a szó a szép zsályacsokorról, amely az asztal közepét disziti.

- Kedves Henrim - szól d’Astin úr - emlékszem, hogy azon a búcsú ebéden, amelyet apád fivére Amerikába való utazása előtt adott, ugyanígy volt díszítve az asztal. Csupa jókedv volt az a lakoma Bordeaux-ban, a Restaurant du Brésilben. Jövendő szerelmeinkre ittunk. Akkor bizony még nem gondoltam rá, hogy az övé olyan tragikus végű lesz, se arra, hogy Kínából visszatérve, nekem kell majd eltemetnem itt Lórit, a kedvesét.

D’Astin úr elhallgat. Megfeledkezett a fiatal lány jelenlétéről. D’Ellébeuse-né mosolya eszébe juttatta.