A szerzőtől a Jaffa Kiadó gondozásában megjelent:

Az utolérhetetlen Mr. Yorke

A Hellinger-Madonna

Holdfény szonáta

Lány igazgyöngyökkel

A papagájos ablak

A porcelánlány

Ködkirálynő

A herceg és a lányka

Törött tulipánok

Asszonyom, édes úrnőm

Szentjánosfű

Cukrászbolt a narancsfához

Copyright © Mörk Leonóra, 2025

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Somogyi Péter

Felelős szerkesztő Hessky Eszter

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-252-6

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. • www.ekonyv.hu

Tartalom

Ouverture

London, 1706. december

Allemande

London, 1706. december

A sok kiváló jótékonysági terv és intézmény között, amelyeket ez a nemzet, és főként London városa mindeddig bátorított és létrehozott, mostanáig nem született megoldás arra, hogyan lehetne megelőzni a gyilkosságokat, amelyeknek szegény nyomorult csecsemők oly gyakran áldozatul esnek a születésükkor; vagy hogyan lehetne felszámolni az olyan embertelen szokásokat, mint amikor az újszülötteket kirakják az utcára, hogy ott pusztuljanak el; vagy amikor az ilyen szerencsétlen lelenceket gonosz, barbár dajkák gondjaira bízzák, akik csekély és jelentéktelen pénzösszegért vállalják el a felnevelésüket, és túlságosan gyakran tűrik, hogy megfelelő élelmezés vagy ellátás híján éhen haljanak; ha pedig engedik, hogy életben maradjanak, akkor vagy kikergetik őket az utcára koldulni vagy lopni, vagy bérbe adják őket züllött személyeknek.

Thomas Coram kapitány petíciója II. György királyhoz a londoni lelencház (Foundling Hospital) létrehozása ügyében, 1735

Ouverture

London, 1706. december

A St. Clemens Danes templomban megkondult az esti Úrangyala harangszó, és a lány elfulladva torpant meg. Ilyen későre járna?

Londonban szüntelenül szóltak a harangok. Ezt volt a legnehezebb megszoknia, amikor megérkezett. A kenti faluban, ahol felnőtt, szintén a templom köré szerveződött az élet, de a régi kis normann épület egyetlen harangja, amelyik nem is toronyban, hanem egy tiszafára erősítve lógott, akkor sem kelhetett volna versenyre az itteni állandó zengés-bongással, ha vészt jelezve félreverik. Londonban viszont mindenkinek az idejét a harangok osztották be. Ütötték az egész órákat és a negyedeket; kongással ébresztettek hajnalban és küldtek ágyba este; istentiszteletre hívtak és imára szólítottak; vidáman zengtek az esküvőkön, és bánatos lassúsággal búcsúztatták a halottakat. Dühösen döngve igyekeztek elűzni a gonoszt és a viharfelhőket, diadalmasan zúgtak trónra lépő uralkodókat vagy megnyert csatákat ünnepelve, és tompa hangon kísérték a gyászmenetet.

Ha ő meghal, őutána fog-e szólni a lélekharang? Mrs. Stephens azt mondta, nagyon sok vért veszített. Minden porcikája fájt, mintha kibelezték volna, még nem lett volna szabad felkelnie és nekivágnia ennek a hosszú útnak. De tudta, ha most nem teszi meg, később nem lesz hozzá ereje.

Megvárta, amíg a háromszor három kondulás után a harang még kilencet ütött, aztán feljebb nyalábolta a karjában tartott csomagot, és továbbindult az egyre sűrűsödő ködben. A napközben megolvadt hó naplemente után újra ráfagyott az útra, a lány óvatosan lépegetett kőről kőre. Néha imbolygó láng tűnt fel a sötétben, lámpavivő utcagyerek fáklyája világított egy-egy hazafelé tartó járókelőnek; ilyenkor félrehúzódott, meglapult valamelyik sötét kapualjban, ahová nem jutott el az erőtlen fény. De nem sokan jártak az utcán, a környékbeli városi paloták úri lakói akkor is hintóba ültek vagy hordszéket hívtak, ha csak a szomszédba készültek, ilyen hidegben meg végképp nem tették ki a lábukat otthonról.

Valaha mennyire szépnek látta ezt a környéket! Az egymásnak támaszkodó, karcsú homlokzatú házakat, a terjeszkedő város gazdagságának bizonyítékait, a tágas, négyszögletes teret, ahol a szűk belvárosi utcáktól eltérően kényelmesen elfértek a hintók, az egész elegáns városnegyedet, előkelő lakóival, távol a forgalom zajától és a piacok bűzétől. Pedig tudhatta volna, hogy semmi keresnivalója nincs itt. Hogy ez nem az ő világa, és nem is lehet az soha.

Milyen régen nem járt már erre. A karcsú, négyemeletes ház, ahol átmenetileg menedéket talált, hogy később egyetlen pillanat alatt kipenderítsék, most úgy magaslott a tér hólepte kerítésén túl, mint mesebeli gonosz óriás. Az első emeleten a szalon két, sárgán világító ablaka rosszindulatú szempár, oszlopokkal közrefogott bejárata hatalmas, fenyegető száj.

A sarokra érve a lány nekitámaszkodott a park jéghideg kerítésének, hogy erőt gyűjtsön. Azt hitte, a nehezén már túljutott, de a hasát újra éles pengék hasogatták, kibuggyanó vére alácsurgott a combján. Körülötte az üres utcán fojtogatón gomolygott a kőszénszagú köd, a teret körülvevő épületek magas tolóablakai sötéten bámultak az estébe. Mély levegőt vett, és keresztülfutott az úton, fel az oszlopos ház lépcsőin, a feketére lakkozott ajtóig.

Soha nem léphetett be ezen a bejáraton. Soha nem használhatta a díszes, oroszlánfejes kopogtatót. Hát most csak azért is erre jön.

Letette a bebugyolált csomagot a küszöbre, megfordult, és leszaladt a lépcsőkön. A következő pillanatban elnyelte a köd.

Allemande

London, 1706. december

A viharos szél kivágta a Grecian Coffee House ajtaját, és hószagot, harangszót meg egy ügyvéd küllemű fiatalembert sodort be rajta. Az újonnan érkezett letopogta a latyakot a cipőjéről, lekapta háromszögletű kalapját, körbenézett a kellemes kávéillatban úszó helyiségen, és fennhangon megjegyezte, nem konkrétan valakinek, csak úgy általánosságban a világnak:

– Olyan hideg van, hogy lefagy a rézmajom töke!

Georg, aki eddig háttal az ajtónak, a lábát a nyitott tűzhely szélére támasztva üldögélt egy kényelmes karosszékben, egyik kezében kávéscsészével, a másikban a Nordischer Mercurius egyik tavalyi számával, átnézett a válla fölött, és szemügyre vette az új vendéget. Nem, nem az jött, akire ő vár. Ezzel szemben, állapította meg büszkén, miközben visszafordult a kandalló felé, megértette, amit az illető mondott. Még csak néhány hónapja tanul angolul, és tessék!

Mondjuk rézmajmot még sosem látott, csak világoszöld jádekőből faragottakat a házigazdája, a nagyméltóságú Frederick Everley, Ashdon 3. grófja, a barátainak csak Freddie, mindenki másnak Lord Ashdon otthonában. A hüvelyknyi, drága kínai figurák a könyvtárban, a hajlított lábú diófa vitrin üvegajtaja mögött bújtak meg, és vérmérsékletük szerint vakaróztak, sugdolóztak, birkóztak, vagy összeráncolt homlokkal szorították magukhoz ki tudja, honnan szerzett őszibarackjukat. Sosem hagyták el a St. James’s Square-en álló elegáns városi házat, de ha megteszik, feltehetőleg az ő megfelelő testrészeik is áldozatul estek volna a kíméletlen londoni decembernek. Ezzel szemben itt, a kávéház kandallójának máglyaszerűen lobogó lángjai mellett, egy csésze kávéval a kezében az ember igazán a paradicsomban érezhette magát.

Így gondolhatta ezt a most érkezett fiatalember is, mert ügyet sem vetve egy csapat fehér parókás, sötét ruhás férfira, akik a fal mellett álló hosszú asztaltól integettek neki, keresztülvágott a termen, és egyenesen odalépett a magas pulthoz, amely mögött fehér kötényes, bóbitás fiatal nő főzte a kávét. Semmi nem lehet annyira sürgős, hogy ne rendelje meg előbb ő is a saját italát. Pedig a Vilmos király páncélos portréja alatt üldögélő társaság tagjai, az asztalon tornyosuló, ügyirat külsejű papírokból ítélve nyilván a kollégái, lelkesen ordibáltak neki:

– John! Végre! Már nagyon vártunk! Nélküled nem jutottunk semmire!

– Megyek már! – intett vissza a fiatal ügyvéd, ezek szerint bizonyos John, aztán valóban már ment is. Georg pedig, aki mindezt a szóváltást remekül követni tudta, elégedetten dőlt hátra a székén, és a szájához emelte a csészéjét. Mr. Twining ugyan teát is szállított a Grecianbe, de ő inkább maradt az otthon megszokott kávénál.

Amióta november elején Londonba érkezett, ahol mindenki teljesen ingyen angolul beszélget vele, a nyelvtudása rohamos fejlődésnek indult. Igaz, az anyanyelvéből hiányzó mássalhangzókkal, úgymint W és TH, meggyűlt a baja, ezért egyelőre valami sajátos, német-angol keveréknyelven próbálta megértetni magát, változó sikerrel. A minap is, amikor bort rendelt abban a fogadóban, csak bámult rá a pincér, mint pókos ló a karámban. Vine vagy wine, most nem mindegy?

Dilisek ezek a britek, futott át a fején, immáron sokadjára. Ha viszont ilyen tempóban halad, hamarosan már nemcsak németül, franciául és olaszul fogja tudni leteremteni a csökönyös muzsikusokat meg a hisztériás énekesnőket, hanem angolul is. Bizsergető gondolat.

– Még egy csészével, uram? – lépett hozzá Yiorgos, a gazda, negyven körüli, jó kedélyű, fehér kötényes férfi, és megemelte a kezében tartott kannát.

– Nem mondok nemet – tartotta oda a csészéjét Georg, mert a kávéra valóban sosem mondott nemet. Életében először Lipcsében, az Arab Kávéfához címzett kávéházban kóstolta, amikor egyszer elkísérte a bátyját, Karlt a vásárvárosba, és sokakkal ellentétben rögtön kedvére valónak találta. Azután pedig, hogy Hamburgba költözött, ahol a kikötőben egymást érték a kávészállító hajók, végképp rászokott.

Miután megérkezett Londonba, a nagyváros nemcsak a színházaival meg a hangversenytermeivel bűvölte el, hanem a több száz kávézójával is. A kocsmákkal szemben ezeket az alkoholmentes „pennyegyetemeket” részeg tivornyázás helyett értelmes beszélgetésekre tervezték, ahol egy csésze kávé áráért bárki bekapcsolódhatott a szakmai vitákba, vagy tanulhatott a nála okosabbaktól. És a férfiak éltek is a lehetőséggel, főként mivel attól sem kellett félniük, hogy a hölgyek elterelik a figyelmüket az igazán fontos dolgokról, elvégre kávéházba nő kizárólag szolgálói minőségben tehette be a lábát.

Georg sorra járta őket, a politikusok törzshelyéül szolgáló White’s-tól a Szent Pál székesegyház udvarán álló, a lelkészek és az orvosok kedvenc helyének számító Child’sig, megfordult a katonatisztekkel teli Kis ördögben és a tőzsde épülete mögötti Amsterdamban, ahol a Hudson Bay Company toborzott legénységet a hajóira. Végül itt kötött ki, a Devereux Court-i Görög Kávéházban, amelyet a kenyerét valaha tengerészként kereső Yiorgos alapított a visszavonulása után.

Az elnevezésében alapítója nemzetiségét őrző helyet jórészt ügyvédek és tudósok látogatták, és időként kivételesen a női nem egy képviselője is felbukkant itt, bizonyos Sally, foglalkozására nézve csontkovács. A megjelenésében megtévesztően férfias, széles vállú, mély hangú nőszemély az egyik félreeső asztalnál ütött tanyát, ott fogadta a vendégeit. Ezek sántikálva, oldalazva, csoszogva érkeztek, néha egyenesen hordszéken hozták őket, majd többnyire diadalmas léptekkel távoztak. Miközben visszaigazította a helyükre a kimozdult ízületeket, az asszony szakavatott mozdulatait gyakran kísérte fájdalmas jajgatás, de Yiorgost nem zavarta az ordibálás. Tapasztalatból tudta, hogy Sally pácienseit a gyógyulásuk felett érzett öröm bőkezűségre sarkallja.

Ami a ránézésre ártalmatlan népeknek tűnő törzsvendégeket illette, azért meglepetést ők is okozhattak. Arról Georg ugyan lemaradt, hogy láthassa Newtont, a nemrégiben lovaggá ütött híres tudóst, amint nagy élvezettel delfint boncol az egyik asztalon, annak viszont történetesen szemtanúja volt, amikor két fiatal és forrófejű klasszika-filológus hajba kapott azon, hová esik a hangsúly az ógörög rhetor szó vocativusában. A vita hevében még a ház elé is kirohantak, párbajban dönteni el, melyiküknek van igaza, és a többi vendégnek kellett szétválasztaniuk őket.

– Mikor történik ilyesmi a Button’snál? Vagy a Jamaicában? – kérdezte a jó gazda büszkeségével Yiorgos, miután lecsillapodtak a kedélyek, mire Georg egyetértően bólogatott. Odahaza, a hallei Stadtgymnasiumban a matematika, a költészet, az irodalom, a földrajz és az etika mellett maga is tanult nyelveket, köztük klasszikusokat is, hiszen latintudás nélkül eleve nem iratkozhatott volna be az egyetemre, hogy az apja végakaratának megfelelően jogot hallgasson. Az viszont soha meg nem fordult a fejében, hogy az ókori nyelvek tanulmányozása ekkora indulatokat kelthet bárkiben. Igaz, mások meg bizonyára az ő zene iránti szenvedélyét figyelik értetlenkedve.

A sarokban álló ingaóra ütni kezdett, és Georg felnézett a számlapra: fél hét. Akkor nem tévedett, valóban az Angelus harang szólt az előbb. A türelem eleve nem tartozott az erényei közé, és most erőt vett rajta a bosszankodás. Lecsapta a Nordischer Mercuriust. Az ördög vigye Amelie-t, a szeszélyeit, meg azt a mafla férjét, aki folyton útban van! Igaz, hogy őlordsága szereti a zenét, és ha Georg náluk vendégeskedve odaül a csembalóhoz, áhítattal hallgatja, de miért nem tud elutazni egy időre? Mondjuk vidékre a rokonokhoz?

Kiitta a kávéját, hogy úrrá legyen fokozódó nyugtalanságán. Nem azt ígérte Amelie, hogy legkésőbb este hatig megüzeni, nála töltheti-e a mai éjszakát? Csak nőkkel ne kezdjen az ember!

Ebben a pillanatban újra kinyílt az ajtó, és ezúttal egy nyolc év körüli kisfiú lépett be rajta, foltozott kabátban, rongyos sapkában, viszont legalább nem mezítláb. Megállt a küszöbön, szakértő szemmel felmérte a vendégeket, aztán habozás nélkül odalépett Georghoz, és feléje nyújtotta a kezében szorongatott levelet:

– Küldemény, uram.

A férfi szemügyre vette a küldöncgyereket, szedett-vedett ruháját, hidegtől kivörösödött kezét, piszkos kis arcában villogó, okos szemét, és átvéve a levelet, megkérdezte:

– Honnan tudod, hogy nekem szól?

Igyekezett minél gondosabban formálni a szavakat, mintha saját operájának az énekese lenne, és ezúttal sikerrel járt. A gyerek nem üres tekintettel bámult rá, mint az az ostoba pincér az ivóban, hanem megértette őt, és azonnal válaszolt:

– A lédi azt mondta, meg fogom ismerni a címzettet, mert neki lesz a legdivatosabb ruhája az egész kávéházban. Amikor megláttam ezt – bökött koszos kis mutatóujjával Georg göndör, aranybarna parókája felé –, rögvest tudtam, hogy az úr az.

Georg felnevetett. A többi vendég hosszú, fehér parókájától eltérően az övé valóban ugyanolyan színű volt, mint a saját haja, a válláig ért, nem a háta közepéig, a legújabb divatnak megfelelően pedig jobb oldalt egyetlen hosszúra hagyott tincs kunkorodott elő belőle, csinos hurokba kötve. Csipkés mandzsettájú inge fölött virágmintás brokátmellényt és fahéjszínű kabátot hordott, elöl gömbölyű, vésett ezüstgombokkal, szakasztott olyanokkal, mint amilyenek a szülővárosában, a Saale menti Halléban a sótermelők ünnepi ruháját díszítik.

Szerette ezeket a gombokat, nemcsak azért, mert a szülőföldjére emlékeztették, hanem mert abban az ostoba párbajban, amit annak idején Hamburgban a kollégájával, Matthesonnal vívott, megmentették az életét: az ellenfele kardja azért nem fúródott a szívébe, mert a hegye félrecsúszott az egyik ilyen gombon. És azért is szerette őket, mert nagyon szépek. Egész Londonban senkinek nincsenek ilyen gyönyörű gombjai! Ha körülnézett, elégedetten állapította meg, hogy valóban közel s távol ő a legjobban öltözött férfi.

A szeme végigfutott a címzésen: An den Herrn G. F. Händel.[1] Isten áldja meg Amelie-t, amiért helyesen le tudja írni a nevét! Mindeddig még nem sikerült megértetnie az angolokkal, hogy az Umlaut, a két pont az A betű fölött nem holmi fölösleges cicoma, hanem egy másik hangot jelöl. Mindegy. A küldöncfiú érdeklődő tekintetétől kísérve feltörte a pecsétet, és olvasni kezdett.

Cher Georg, mon plus précieux trésor,[2]

kapkodva írom ezt a levelet, mert ez a szerencsétlen Charles megfázott tegnap ebben az átkozott hidegben, lázasan nyomja az ágyat, és azt követeli, hogy üljek mellette, itassam teával, és fogjam a kezét. Nem egyszerre, hanem ilyen sorrendben. Esküszöm, nincs rosszabb egy beteg férfinál, mindjárt mindegyik azt hiszi, hogy ütött az utolsó órája. Attól tartok, mon amour, ez romba dönti a ma esti terveinket, bármennyire számítottam is rá, hogy újra a karodban tartasz majd. Semmiképp se keress, majd én értesítelek, mihelyt megváltozik a helyzet, és újra láthatjuk egymást.

Mon coeur est à vous, à tout jamais,[3] addig se felejtsd el téged mindenkinél jobban szerető

Amelie-det

Ha nem érinti olyan kellemetlenül a hír, Georg kimondottan szórakoztatónak találta volna a német-francia keveréknyelven íródott üzenetet. Lady Amelie Sedley-t, egy előkelő angol család második lányát eredetileg egy távoli porosz unokatestvérének szánták feleségül, ezért a francia mellett német nevelőnőt is fogadtak mellé. A porosz kuzin időnap előtt elhalálozott, ezért a bájos ifjú hölgy végül hazai földön talált magának kellően gazdag férjet, ám a némettudása nem ment veszendőbe. Amikor nem sokkal Georg Angliába érkezése után megismerkedtek egy estélyen, a férfit az asszony szépsége és vidámsága mellett az is vonzotta, hogy az anyanyelvén beszélhetett vele.

Amelie másnap estére meghívta magukhoz, hogy próbálja ki az új csembalójukat, és Georg örömmel elfogadta az invitálást. A Tisseran-hangszer valóban pompásan szólt, ő azonban játék közben a két manuál elefántcsont és ébenfa billentyűi meg a nyitott hangszekrény tarka virágmintái fölött a háziasszonyt bámulta, bájos arcát, kacéran himbálózó göndör fürtjeit, csipkés, mélyen kivágott ruhában közszemlére tett, gömbölyű formáit.

Egy héttel később már a szeretője volt, és ez mindkettőjüket elégedettséggel töltötte el. A nő unatkozott idős férje mellett, hízelgett neki a híres és jóképű fiatal muzsikus érdeklődése, Georg pedig egész Londonban sehol nem érezte magát olyan otthonosan, mint az asszony virágillatú, sárga selyemfüggönyös ágyában. Erre tessék, jön a férje, megbetegszik, és keresztülhúzza a számításaikat! Hát ezért gubbasztott ő egész délután a kávéházban, a randevújukra várva? Ezért képzelte el újra és újra, milyen érzés lesz, amikor kihámozhatja Amelie-t aranyszállal hímzett, cinóbervörös selyemruhájából?

Csalódottan hajtogatta össze és vágta zsebre a levelet, amikor meghallotta a küldöncgyerek hangját:

– Választ küld, uram? A lédi azt mondta, ha igen, azonnal vigyem el neki.

– Nincs válasz! – vetette oda mérgesen Georg, aztán eszébe jutott, hogy a gyerek semmiről nem tehet, és elszégyellte magát. Újra a zsebébe nyúlt, előbányászott néhány érmét, és a kisfiú kezébe nyomta. – Itt a pénzed, két levélért, és köszönöm.

A küldöncgyerek vigyorogva ugrándozott ki a kávéházból, Georg pedig jóval kevésbé virágos hangulatban cihelődni kezdett. Ahogy kilépett az ajtón, valósággal mellbe lökte a hideg. Hogy is mondta az ügyvéd, minek mije fagy le? Megvan, a rézmajom töke!

Szó, ami szó, az időjárásra panaszkodó fiatalember igazat mondott, a várost markába szorította tél. A háztetők szegélyén vaskos jégcsapok lógtak, a kémények fojtogató kőszénfüstöt árasztottak, az utcákon egész nap sűrű, sárgásbarna köd gomolygott, és ha a járókelők kora reggel utcagyerekek csonttá fagyott testébe botlottak, csak elfordították a fejüket, és továbbsiettek. Halléban, ahol Georg felnőtt, mindenki ismerte Francke nagytiszteletű urat és az általa alapított árvaházat, és tudták: ahogyan az Úr, úgy a lelkész sem akarja, „hogy egy is elvesszen e kicsinyek közül”. Itt, Londonban viszont mindenfelé gyerekek hálnak az utcán, és elvetett csecsemők hevernek a szemétdombokon. Hogyhogy ezen errefelé senki nem akad fenn?

Szorosabbra húzta magán prémbéléses köpenyét, odaintett egy lámpáshordozó fiút, és gyors léptekkel elindult mögötte. Tudta, hogy Londonban magára valamit adó ember még a szomszédba is hintón vagy hordszéken megy, de a Devereux Court nem esett olyan messze a szállásától, jó egy mérföld, ha végigsétál a Stranden, fél óra alatt odaér. Legalább kiszellőzteti a fejét.

Mellette hintók gördültek el, magasra csapva a kerekeik alatt megolvadt, latyakos havat, kocsik csörömpöltek, járókelők loholtak a dolguk után, és Georg, szaporán igyekezve a magasra emelt fáklya nyomában, azon törte a fejét, vajon miért is találta jó ötletnek otthagyni Firenzét. Ráadásul november elején, amikor Toszkánában még kellemesen enyhe az idő, az asztalra meg felkerül a tartufo, a castagna meg az olio nuovo[4]! Vonzó kilátások olyan valaki számára, aki a gyomrát majdnem ugyanannyira szereti, mint a zenét. Nem véletlenül csodálkozott Ferdinando de’ Medici herceg is, hogy alig érkezett meg, máris búcsút akar venni, ráadásul pont Angliába utazna. De azért udvariasan csak annyit mondott, hogy bármikor visszajönne, szívesen látják a Mediciek udvarában.

Georg persze pontosan tudta, miért mondott igent Freddie-nek, bocsánat, Lord Ashdonnak, amikor az néhány napi ismeretség után megkérdezte, nem kísérné-e el Londonba. Hangversenytermek, két színház, és egy harmadik, a nemrégiben nyílt Queen’s Theatre a Haymarketen, ahol esténként kizárólag operákat játszanak! Azóta vágyott ide, amióta megkapta az első operaházi állását Hamburgban.

A Pall Mallre érve megszaporázta a lépteit, mert most már nagyon szeretett volna hazaérni. A lámpásos fiú nyomában bekanyarodott a St. James’s térre, ahonnan már látszott az Ashdon-ház. Az emeleti szalon két nagy ablaka barátságos fényt vetett az utcára. Ezek szerint a házigazda otthon van.

Kifizette a lámpavivő fiút, és elindult felfelé a lépcsőn, amikor halk nyöszörgés ütötte meg a fülét. Tétován körülnézett, de elsőre semmit nem látott. Megcsalta volna a füle? Nem szokta. Végül, ahogy a szeme hozzászokott a sötétséghez, bal kéz felől, a bejárati ajtó mellé fektetve fehéres csomagot vett észre. Lehajolt és felemelte, mire a batyu méltatlankodó sivalkodásban tört ki. Egy csecsemő.

Georg hitetlenkedve bámult a bömbölő kisbabára. Vajon ki lehetett az a kétségbeesett anya, aki ilyen módon szabadult meg az újszülöttjétől? És miért pont ide tette le? Talán abban reménykedett, hogy egy ilyen gazdag környéken jobban megesik rajta az itt élők szíve, és nem hagyják sorsára? Magához szorítva a gyereket sarkon fordult, és visszasietett az utcára, a köd azonban mindent eltakaró, vastag függönyként ereszkedett a városra, egy árva lelket nem látott sehol. Pontosabban egyetlen árva lelket látott: azt, aki egyre hangosabban ordított a karjában. A hangerejéből ítélve szerencsére nem esett baja.

– Cssss, te picike, ne ordibálj, mert mindjárt torokgyulladást kapsz!

Levette a kesztyűjét, és megsimogatta a baba arcocskáját. Ahogy a mutatóujja a gyerek szájához ért, az bekapta, és meglepő erővel szopni kezdte.

– Azt ugyan hiába szívod, abból nem jön semmi – állapította meg a férfi. Ennek a kicsinek nem az ő ujja kell, hanem tej, meleg szoba, és a szagából ítélve mosdótál meg tiszta pelenka. Felsietett a lépcsőn, és erélyesen megzörgette az oroszlánfejet formázó kopogtatót.

1  G. F. Händel úrnak (német)

2  Kedves Georg, legdrágább kincsem (francia)

3  A szívem a tiéd, örökre. (francia)

4  szarvasgomba, gesztenye, frissen sajtolt olaj (olasz)