Matt Ruff: 88 Names

Copyright © 2020 by Matt Ruff

Hungarian translation © Horváth Norbert, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Matt Ruff: 88 Names

HarperCollins Publishers, New York, 2020

Fordította: Horváth Norbert

ISBN: 978-963-419- 986-1 (epub)

ISBN: 978-963-419- 987-8 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Balázs Piroska, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: science fiction

Nealnek

Új vagy az online szerepjátékok világában? Ne aggódj! A Serpa Rt. elkötelezett tagjai szórakoztató, minőségi játékélményt kínálnak kezdő és haladó ügyfeleinek egyaránt! Vesd bele magad a játékba azonnal – mindent elmagyarázunk, amit tudnod kell, amikor tudnod kell! Vagy ha szeretnél előre felkészülni egy kicsit, nézd át praktikus útmutatónkat kezdőknek (e dokumentum függelék részében), amely tartalmazza a játékok legfontosabb koncepcióit és kifejezéseit. Állunk rendelkezésedre!

ELSŐ RÉSZ
Mr. Jones

A karakter feje fölött megjelenő felkiáltójel azt jelzi, hogy küldetése van a számodra.

– Call to Wizardry, töltőképernyőtipp

serpa – Olyan személy, aki fizetett kísérőként tevékenykedik masszív, többszemélyes online szerepjátékokban (MMORPG). A serpák játszható karaktereket, felszerelést és gyakorlott csapattársakat biztosítanak ügyfeleiknek, hogy olyan magas szintű játékélményben lehessen részük, amelyhez több száz órányi játékidőre lenne szükség. A serpák általában szabadúszók, és nincs közük azokhoz a kiadókhoz, amelyeknek a termékeiben szolgáltatást nyújtanak.

Az aranyvásárláshoz és egyéb „pay-to-win” stratégiákhoz hasonlóan a serpák használatát sok játékos a csalás egyik formájának tartja. A kiadók hozzáállása ehhez a gyakorlathoz változó, némelyik megtűri a serpák létezését, míg mások – jellemzően a Tempest, a népszerű Call to Wizardry fejlesztője – a végfelhasználói licencszerződés (EULA) megszegésének tekintik, amit kitiltással büntetnek.

– Lady Ada lexikona

Az ügyfél egy idióta.

Brad Strongnak hívják, és termékértékesítő egy olyan Wall Street-i banknál, amilyeneket általában felelősnek tartanak, de sosem büntetnek meg, ha bedöntik a piacot. A közösségi médiás profiljai szerint a Wharton Pénzügyi Főiskolán végzett. Egy hatszáz négyzetméteres dupla apartman tulajdonosa a Sohóban, és egy Jaguar XP-vel jár. Sziklát mászik és búvárkodik, valamint az izraeli kommandósok harcművészetét, a krav magát gyakorolja. Filozófiailag libertáriusnak mondja magát, de a republikánusokra szavaz, mert azért mégiscsak komolyan veszi magát. Nagy Three Stooges- és korai Chuck Palahniuk-rajongó. Utálja a kövér csajokat, a libsiket és azokat, akiknek be nem áll a szája a kölykeikről.

Ma este Brad jelentős összeget (nekünk az, neki aprópénz) fizet nekem és társaimnak a Serpa Rt.-ben, hogy kalandozni vigyük Asgarth birodalmába, a Tempest Call to Wizardry játékában. Az ügyfeleink többségéhez hasonlóan ő is dps-karaktert választott: egy 200. szintű elf szamurájt. Korábban fontolgatott egy ork nindzsát is, de aztán úgy döntött, inkább nem akar beszari módon az árnyékban lopakodni. Le akarja rohanni a szörnyeket, és „bezúzni néhány koponyát”.

Én tankolok* egy Móriai Tuskófej nevű harcos trollal. Feladatom, hogy a szörnyek rám és a Sebezhetetlenség Vértjére koncentrálják a támadásaikat, miközben a dps-karakterek – Brad és a társaim, Jolene és Anja – a másodpercenkénti sebzési kvótájuknak megfelelően serénykednek, Ray pedig gnóm papként gyógyítja a sebzéseket, amelyek átütik a páncélomat. Kényes az egyensúly, mert a dps-eknek végezniük kell a szörnyekkel, mielőtt a gyógyító kifut a manából, és mindenki meghal. De ha túl gyorsan túl sok sebzést tolnak, magukra vonják a támadásokat a tankról, és a rendezett vérontásból hamar kaotikus mészárlás lesz.

Ez elvileg nem lenne gond. Jolene és Anja is tudja, mit csinál, és Brad is tőlünk vette a karakterét. Szamuráját gondosan finomhangoltuk a túl sok és túl kevés sebzés közötti optimális értékre.

A gond a kalapács. Amikor Brad két nappal ezelőtt felbérelt minket, megkérdezte, hogy kipróbálhatná-e a szamuráját előre, hogy gyakoroljon egy kicsit. Mivel a díjunk negyedét előre kifizette, igent mondtam. Talán jobban oda kellett volna figyelnem, amikor azt mondta, koponyákat akar zúzni. A próbaidő alatt úgy döntött, nem tetszik neki a katana, amit a szamurája forgat, ezért elment egy játékbeli aukciósházba, és vett magának egy új fegyvert: Ivar Kalapácsát.

Ivar Kalapácsa lényegében Thor kalapácsa, csak a marveles védjegyproblémák nélkül. Még a Call to Wizardry magas minőségi standardjaihoz képest is gyönyörűen kidolgozott virtuális tárgy, egy brutális, szexi műalkotás fekete baziliszkuszbőrbe vont markolattal, sárkányfogtüskével a végén, és finom mithril ötvösmunkával készült villámmintákkal a kalapácsfejen. Érthető, miért vonzódik hozzá egy ilyen koponyazúzó alfahím.

Sajnos azonban az Ivar Kalapácsa egy tankoló fegyver. Akit eltalálnak vele, megérzi és felbőszül, ráadásul kritikus találat esetén villámokat lő ki, amivel komoly sebzést okoz minden szörnynek harminc méteren belül. Brad szamuráját egyfolytában körbeveszik, de az én lemezvértemmel ellentétben az ő pikkelypáncélja nem bírja a gyűrődést.

Brad meghal, Ray pedig feltámasztja. Figyelmeztetem Bradet, hogy mindig ez lesz, ha folyton a kalapácsot használja. A pasas hallani sem akarja az intést. Fizető kuncsaftként úgy érzi, joga van olyan fegyvert használni, amilyet csak akar. Emlékeztetem rá, hogy én csak kísérő vagyok a játékvilágban, nem én írom a szabályokat.

– Találj ki valamit! – mondja Brad.

Megtesszük, amit tudunk. Átváltok Tuskófejről, a harcosról Sir Valence-re, egy paplovagra, aki szent tüzet képes lehívni, úgy tudja eldobni a pajzsát, mint Amerika Kapitány, és úgy általában hatékonyabb a tömegoszlatásban. Jolene vándora megidéz egy spéci famulust, egy tűzokádó teknőst, ami másodlagos tankként működik. Amikor a legjobb erőfeszítéseink ellenére Brad megint (és újra meg újra) meghal, Ray feltámasztja, Anja pedig, akinek a druidája páncélkovácsként is funkcionál, kijavítja a páncélját, hogy ne kelljen visszamennünk a városba.

A Braddel kötött szerződésünk két teljes küldetés végigtolását garantálja. Még a legnehezebb kazamaták sem telnek több időbe három-négy óránál, és a Métely Barlangjai, ahol éppen járunk, kifejezetten könnyű pálya. Ám a folyamatos halál–feltámasztás ciklus miatt csak vánszorgunk. Egy óra elteltével még éppen csak túljutottunk az első főszörnyön.

Brad is éppen olyan frusztrált, mint mi, csak velünk ellentétben ő kimutatja. Ahogy egyre türelmetlenebbé válik, belerohan egy csatába, mielőtt a többiek felkészülnek, az eredmény pedig kiszámítható. Jolene próbálja nyugtatni, amikor kiderül, hogy a fekete csajokat sem csípi. Ezután Anja igyekszik megnyugtatni, ami több sikerrel jár, de Brad továbbra is sűrűn meghal. Feltekerem a vérbeállítást a kezelőfelületen, hogy a kuncsaftunk halála még brutálisabban jelenjen meg, és minden sebéből fröcsköljön a vér. Ennek nincs gyakorlati hatása a játékmenetre, de én jobban érzem magam tőle.

Újabb negyven perc után elérjük a második főszörnyet, egy Anastasia nevű zöld sárkányt. Megállunk a barlangja előtt, hogy elmagyarázzam a taktikát Bradnek. Három fázis van, mondom neki. Az első fázisban Anastasia harap és karmol, a másodikban savat köp. A harmadikban a szárnyaival csapkod, és tornádókat idéz meg. Aztán jön újra az első fázis, és ismétlődik az egész, amíg vagy ő, vagy mi meghalunk. A túlélés szabályai egyszerűek: ne vonjon magára sebzést a tankról. Ne álljon a savba. Kerülje a tornádókat. Ezenkívül vigyáznunk kell a tojásokkal is, amelyek a barlangja falán sorakoznak, mert érzékenyek a rázkódásra, és ha nekik ütődik valami, vagy például villám csap beléjük, kikelnek. Anastasia kölykei savat köpnek, mint az anyjuk. Ezenkívül ragadós masszát hagynak hátra, amitől nehezebb lesz kitérni a tornádók elől. Ha maréknyi tojásnál több kel ki, a csata lényegében megnyerhetetlenné válik.

Miután felvázolom mindezt, megkérem Bradet, hogy erre az egy csatára ugyan váltson már vissza a katanájára.

– Nem – jön a felelet.

Egyre nehezebb megőrizni a hidegvéremet, és nem csak azért, ahogyan viselkedik. A Call to Wizardry karakteralkotó rendszere a valódi arcot vetíti ki a választott mitikus lény koponyájára. Brad szoláriumozott képe egy elf szögletes vonásain úgy néz ki, mint egy rasszista ázsiai karikatúra, amit csak kiemel a szamurájöltözék. Úgy érzem, mintha A Mikádó egy régimódi előadásának főszereplőjével beszélnék. Aki ráadásul egy idióta.

Én azonban profi vagyok, akinek fizetni kell a számláit, ezért megőrzöm a hidegvéremet, de tovább erőltetem a dolgot: a kalapács itt nem fog működni. Túl sok tojást fogunk összetörni, és így egész éjszaka itt ragadhatunk.

Brad azt mondja, hogy nem tud visszaváltani a katanára, oké? Már nincs meg neki. Eladta a piactéren, mielőtt megvette volna Ivar Kalapácsát. Ha vissza akarok teleportálni a városba, és venni neki egy új kardot, akkor rendben, használni fogja erre az egy csatára. Ha meg nem, akkor ez van, oldjam meg.

Vennem kéne neki egy kardot. Az lenne az okos húzás, de már fogytán a türelmem, és még sok van hátra a pályából, ezért úgy döntök, hogy megoldjuk nyers erőből. Jolene-ra nézek, aki bólint. A tegezében van egy Megsemmisítés Vesszője, afféle taktikai atomfegyver vándoroknak. A hozzá szükséges nyersanyagokat nem lehet megvenni, hanem be kell gyűjteni fárasztó munkával, és általában a leghalálosabb pályavégi főszörnyekre célszerű tartogatni. Anastasia ellen szükségtelen túlerő, de elsőre túljuthatunk vele a sárkányon.

Ezután a b-csatornán küldök egy DNR-üzenetet Raynek – ebben a csatában ne támassza fel Bradet. Ray nem válaszol, de kifejezése arról árulkodik, hogy már előre eldöntötte, hogy nem segíti a pasast.

– Jól van – mondom –, csináljuk!

Anastasia a barlangja közepén összegömbölyödve alszik, és felnyitja a szemét, amikor belépünk. Előrántom a kardomat, és lerohanom, de nem sietek elsőként odaérni hozzá; amikor Brad bevág elém, és elkiáltja magát, hogy „Banzáj!”, hagyom előremenni. Odaszalad, és orron csapja Anastasiát. A sárkány ettől teljesen felébred, hátrahőköl, és elordítja magát. Az animáció minősége igazán hihetetlen; a harag és értetlenség kifejezése a pofáján tökéletesen utánozza az álmából egy csapat vérszomjas törpe által felvert szörny reakcióját. Szeme Bradről rám villan, és félrebillenti a fejét, az értetlenkedés újabb szintjét jelezve: miért a dps van elöl? Hát nem értik ezek a barmok, hogy működik ez az egész?

Brad újabb csapásra lendíti Ivar Kalapácsát, Anastasia pedig félresöpri egy karomcsapással – a páncél felhasad, és hatalmas rés támad az elf szamuráj mellkasán, ahol a bordái voltak. Miközben a szív és tüdő jobbra távozik, a sárkány előrehajol, és leharapja Brad fejét. A test maradéka egy halom reszkető hústömeggé omlik össze.

A barlang fehéren felizzik, ahogy Jolene atomnyila célba talál. Ekkor jövök én, és lendítem a pajzsot meg a kardot.

– Támasszatok fel! – ordítja Brad testetlen hangja. – Támasszatok fel!

Nem foglalkozunk vele. Amíg én tolom az aggrót, Anja druidája pumává változik, és oldalról mar bele karmaival a sárkányba. Jolene teknős famulusa a másik oldalról támad, miközben gazdája mögülem záporoztatja rá a nyílvesszőket.

Nem kell hozzá sok, és Anastasia haláltusában vergődik. El sem jutunk a harmadik fázisig. Ahogy a sárkány összerogy, a földet rengető eséstől minden tojása felduzzad és ártalmatlanul szétrobban. Egy pillanatig minden békés a barlangban.

– Támasszatok fel, baszki! – ordítja Brad.

Ray már rajta van. Biztosan nagy a kísértés, hogy ne tegye, de hozzám hasonlóan ő is szeretne fizetést kapni.

Brad nem értékeli a professzionalizmust. Amint a teste újra összeáll, talpra ugrik.

– Mi a fasz?! – hörgi, és Raynek ront a kalapáccsal. A játékban azonban nem lehet csapattársakra támadni, vagy lökdösni őket: a kuncsaft ártalmatlanul suhan át Ray karakterének testén.

– Brad – mondom, és a kincsesládára mutatok, ami a sárkány teste helyén jelent meg. A lilás ragyogás epikus zsákmányt jelez.

Brad még mindig füstölögve a ládához megy, és belerúg, ami engedélyezett. A fedél felpattan, és arany-narancsvörös fény árad ki belőle. Nem sima epikus zsákmányról van tehát szó, hanem legendásról. Brad megütötte a főnyereményt.

Közelebb lépek, hogy megnézzem, és összeszorul a szívem a kikandikáló kard markolata láttán. Gilliam Vérivó Kardja: egy újabb tankoló fegyver.

Méghozzá nem is akármilyen: egy paplovag számára Gilliam Vérivó Kardja a legütősebb tankcucc. Olyan ritka, amilyen erős: ezer másik ládát is felnyithatnánk, akkor sem találnánk még egyet, ráadásul minden legendás fegyverhez hasonlóan, amint valaki felveszi, hozzá fog kötődni, így aztán sosem lehet eladni az aukciósházban.

A legtöbb serpaszerződés kiköti, hogy az ügyfelek csak olyan zsákmányra jogosultak, amelyet a karakterük észszerű keretek között használni tud: tank fegyver csak tanknak jár, dps-fegyvert nem kaphat gyógyító és így tovább. De a Serpa Rt. kliensei korlátozások nélkül megtarthatnak minden zsákmányt, így sosem érzik úgy, hogy át lettek verve, és ha úgy döntenek, hogy önként lepasszolják a szajrét, akkor nagylelkűnek érezhetik magukat.

Brad azonban nem altruista típus, de olyan sokáig mered a kardra mozdulatlanul, hogy naiv módon már kezdem remélni, hogy nem kell neki. Aztán rám pillant. Felöltöm a legjobb pókerarcomat, de a fickó Wall Street-i érzékeivel rögtön átlát rajta. Elvigyorodik, és visszafordul a láda felé.

Ledobja Ivar Kalapácsát, amely csendülve a földre hull, majd eltűnik, és visszakerül a hátizsákjába. A keze ráfog a Vérivó Penge markolatára, és újabb harsonaszó jelzi, hogy most már visszafordíthatatlanul az övé.

A kard pengéje borotvaéles kristályból van, amely változtatható színű fénnyel tud ragyogni. Amikor Brad kézbe veszi, szent tűztől fehérben úszik, de ahogy ide-oda suhintgat vele, parázsvörösre vált, aztán méregzöldre, jégkékre és végül sötétbíborra, lilás szikramintákkal. Elkeseredésem egyre növekszik, ahogy rájövök, sosem fogok tudni lépést tartani a sebzésével, Brad pedig a Karmazsin Kastélyba akar menni legközelebb: vámpírokkal és succubusokkal teli hely, egy tömegkezelési rémálom.

KLAKK!

A barlang hirtelen fényben úszik, mintha Jolene újabb atomvillantást nyomott volna. Elfordulok, és eltakarom a szemem a mennyezet közelében kigyulladt Klieg-fények elől. Egy másik sor gyullad fel mellettük, aztán egy harmadik.

Erről eszembe jut egyetlen látogatásom egy igazi vidámparkba, amikor kilencévesen osztálykirándulással elvittek minket. Egy haverommal leléptünk a csoporttól, és bementünk a kísértetházba, amely éppen akkor robbant le, mi pedig egy lidérc járta temető közepén rekedtünk. Szétüvöltöttük a torkunkat, mire egy ott dolgozó megtalált minket, és a felkapcsolt üzemi világításban ki nem derült, hogy a lidércek csak bábok voltak egy színpadon.

Ezeknek a Klieg-fényeknek hasonló hatásuk van, bár az egészet számítógép generálja. Anastasia birtoka egy szemvillanás alatt átalakul fotorealisztikus barlangból olcsó fa- és papírmasé díszletté. A 3D kincsesláda festett, lapos tábla lesz, amit egy deszka tart.

– Mi a fene történik? – kérdezi Brad a legendás Vérivó Pengéjéből lett habszivacs kardját lóbálva.

Az történik, hogy éppen lekapcsol minket az EULA-rendőrség. Bosszankodnom kéne miatta, és zavar is, ugyanakkor le vagyok nyűgözve. Bármelyik másik játékfejlesztő cég egyszerűen csak kivágna a rendszerből, ha csaláson vagy szabályszegésen kapna minket. De nem a Tempest. Még a kitiltásodból is műsort csinálnak. Ez a kivételes kidolgozottsági szint tette a Call to Wizardryt a játéktörténelem legsikeresebb MMO-jává.

A barlangfal egy része félrecsúszik, mögötte egy szervizalagutat látni. Két öltönyös alak lép be. Először ügyvédnek tűnnek, de aztán feltűnik, hogy kesztyűt viselnek – méghozzá kék latexkesztyűt, amilyet a rendőrség használ a bizonyítékok kezelése során. Ez egyúttal egy belsős poén is egy kultikus sci-fi-tévésorozatra utalva, amely még a születésem előtt ment a tévében, aztán egy évad után megszüntették. Én elég kocka vagyok, hogy megértsem: az EULA-zsaruk nem virtuális börtönbe visznek minket. Ők a hóhérok.

Brad azt hiszi, megküzdhet velük a habszivacs kardjával. Sikerül tennie pár lépést, mielőtt a kezelőfelülete mozgásirányítása megszűnik működni.

Kettesével, kék a kézen, az EULA-zsaruk a szoba közepére sétálnak. Azon kapjuk magunkat, hogy félkörben állunk körülöttük. Az egyes számú EULA-zsaru egy tabletre néz, és egyenként megszólít minket, velem kezdve:

– JohnChuAlias8437 kukac gmail pont kom, vagyis Móriai Tuskófej, vagyis Sir Valence, ön bűnös a Call to Wizardry végfelhasználói licencszerződése 5. cikkének megsértésében…

Az EULA 5. cikke tiltja az engedély nélküli üzleti tevékenységet a játékvilágban. Vagyis ez a serpaellenes cikkely. Jolene, Anja és Ray is vétkes, akárcsak Brad, amiért felbérelt minket. Érdekes módon Brad ezenkívül megszegte a 2. cikkelyt is, ami tiltja más játékosok fiókjának feltörését, illetve az abból való profitálást.

– Ezeknek a vétségeknek a büntetése az érintett fiókok azonnali és végleges felfüggesztése – zárja mondandóját az EULA-zsaru. – Amennyiben úgy gondolja, hogy ez a döntés téves, hatvan napon belül fellebbezhet az ügyfélszolgálatunkon.

Ezzel a társához fordul, aki kinyújtja egyik kesztyűs kezét, amelyben kis, hengerszerű tárgyat tart; áttetsző kék antenna nyúlik ki mindkét végéből. A kütyü éles zümmögést bocsát ki, ami olyan, mint a táblán csikorgó körmök zaja.

Nem tudok mozdulni, de látom Bradet a félkör másik végén. Vér kezd szivárogni a szamurája orrából és füléből. A zümmögés egyre hangosabb lesz, és a szivárgás szökőkúttá válik. Pillanatnyi elégtételt érzek, ahogy Brad feje felrobban.

Aztán velem is ez történik. Minden elsötétül. Szavak jelennek meg a semmiben lebegve: FIÓK TÖRÖLVE.

Ég veled, Móriai Tuskófej.

Ég veled, Sir Valence.

Már csak nyolcvannyolc nevem maradt.

avatár – Egy személy vagy szoftver audiovizuális megjelenítése egy virtuális közegben. Az avatárok bármilyen élő vagy élettelen tárgy formáját felvehetik, amelyet a felhasználó eszköze képes megjeleníteni. Ezenkívül ölthetnek akár minden megfigyelő számára más alakot is: egy háromirányú virtuális beszélgetésben Alice megjelenhet például Bob számára fotorealisztikus hasonmása képében, miközben Charlie egy rajzfilmfigurát, vagy egy beszélő lovat, vagy Neville Chamberlain szellemét látja és hallja. Ez a többféle külső megjelenítés vetületezés néven ismert, és mindenféle érdekes visszaélésekre és trükközésekre is alkalmas lehet.

– Lady Ada lexikona

– Kurvára nem fizetek.

Jolene-nal ketten még összefutunk Braddel az Előszobában, ami egy virtuális társalgó egy-egy játék előtti vagy utáni csevegéshez. Az Előszoba cyberpunkos króm- és neondekorációban díszeleg; van egy bárpult, fölötte egy óriásképernyővel, amin mindig a kedvenc csatornád fut, egy lézerfényekkel megvilágított táncparkett, ami hetente háromszor karaokehelyszínné változik, és egy játékterem, ahol régi pénzbedobós videójátékok emulátoraival lehet játszani. Mindenhol interaktív képernyők lógnak, amelyeken keresztül társakat lehet keresni a Call to Wizardry- és egy tucatnyi másik MMORPG-partikhoz. A Tempesttel kötött szponzori szerződés miatt az Előszoba nem engedi a serpaszolgáltatások reklámozását, de semmi sem akadályozza meg, hogy valaki megnyisson egy felugró ablakot, és a serpafórumokat böngéssze a GigSearchön.

A táncparkettől nem messze állunk egy asztalnál. Lehívtam egy csendkúpot, hogy ne kelljen túlkiabálnunk a zenét. Mind visszaváltottunk az alapavatárunkra. Brad már nem egy rasszista Gilbert és Sullivan-karakterre emlékeztet, de még mindig nem úgy néz ki, mint akivel szívesen találkoznék az életben. Nem hagyományos iskolákba jártam, így megmenekültem a kockákra jellemző rituális megaláztatásoktól, de elég tévésorozatot láttam, hogy sejtsem, Brad az a fajta fickó, aki serdülő éveiben kockákat tömködött az iskolai öltözőszekrénybe.

Jolene magas, fitt, fekete nő, aki az ötvenes éveiben jár. Avatárja a facebookos képeire hasonlít, de akárcsak a legtöbb ember, ő is kozmetikázott rajta itt-ott: eltüntette a szemölcsöket és a foga szabálytalanságait. És persze ott a haja, ami a Facebookon természetes, de rövid, konzervatív hajviselet, ami passzol a Colorado Springs-i ügyvédi irodához, ahol informatikusként dolgozik. Avatárja bonyolult hajfonatai a háta közepéig lógnak. A való életben több száz dollárba kerülnének csak a hajtoldások, és ki tudja, hány óra lenne naponta ápolni. Itt, a fantáziavilágban azonban ingyenes, és nem kell aggódni amiatt, hogy idegenek megérintik.

Aki szokta olvasni a People magazint, talán felismeri az avatáromat a március 8-i kiadásból: „John Chu, serpa a csillagokba”. A valódi vezetéknevem Conaway, de anyám iránti tiszteletből a Chút használom, mert ő nevelt fel, és azért is, hogy elejét vegyem az olyan kínos kérdéseknek, hogy miért van ír nevem, amikor ázsiai vagyok.

Az avatárom nem olyan szeplős, mint én, de a legnagyobb különbség az, amit én apa/anya kapcsolónak nevezek. Ez egy olyan kódon alapul, amit egy barátom, Djimon Campbell írt, aki apai ágon skót/angol, anyai ágon pedig joruba. A szülei végül elváltak, de megosztva nevelték fel, és a srác már korán felfedezte, mennyire máshogy bánnak vele attól függően, hogy melyik szülőjénél volt éppen. Egy nap kísérletképpen fogott egy szabad felhasználású szoftvert, és készített egy avatárbővítményt, aminek a segítségével kihangsúlyozhatta származása egyik vagy másik felét, és lényegében saját maga feketébb vagy fehérebb változatát tudta prezentálni. Az eredmény meglepő volt: számított rá, hogy az emberek viselkedése megváltozik, de a mértékére nem volt felkészülve.

Száz dollárt fizettem neki, hogy szabja át a kódot az avatáromra. Én üzleti célból használom. A kínai hackerek és az online aranybányászat közötti történelmi kapcsolat miatt kialakult egy sztereotípia, hogy ugyanúgy ösztönösen jó serpák is vagyunk, ahogy jók vagyunk matekból. Ezért aztán az első találkozókon az anyai génjeimet helyezem előtérbe. Amikor azonban ügyfélpanaszokkal kell foglalkozni, rá kellett jönnöm, hogy sosem lehetek elég kaukázusi.

Jelenleg az apai oldalt tekertem fel tizenegyre. Brad még így sem veszi észre, legalábbis nem tudatosítja. De Jolene igen.

B-csatornán üzen: Brad szempontjából mozdulatlanul áll az asztalra könyökölve, de én azt látom, hogy közelebb hajol, és tágra nyitja a szemét.

– Istenem! – suttogja. – Fehér, fehérebb, még fehérebb!

Nem foglalkozom vele. Kifelé az apámat sugárzom, de a fejemben száz százalékban anyamódban vagyok, és pszichológiai profilt készítek Bradről, hogy stratégiát gyártsak rá, hogyan húzzam ki belőle a pénzünket. Megfenyegethetném, hogy feketelistára teszem a serpafórumokon, de valószínűleg kinevetne. Ha a tisztességére próbálnék hatni, valószínűleg előbújna belőle a kockákat öltözőszekrényekbe gyömöszölő gimis szeka. Mindenféle gyengeséget kerülni kell. Úgy döntök, az egyetlen reményem, ha kizökkentem, és más irányba terelem a haragját.

– Hallottad? Nem fizetek…

– Aranyat vettél – szólok közbe.

Ez megakasztja.

– Mi van?

– Ivar Kalapácsa legalább huszonötezer aranyba kerülhetett az aukciósházban. A szamurájod csóró volt, amikor neked adtam, és a katanáért nem kaphattál többet pár száz aranynál, szóval, venned kellett.

– És?

– És, gondolom, nem a játék saját felületén vetted. – Miután a Tempest éveken át sikertelenül próbálta kitiltani az aranybányászokat a Call to Wizardryból, úgy döntött, azzal üti ki őket a nyeregből, hogy legálisan is lehetett aranyat vásárolni a játékban. Az ára változik, ahogy egy igazi tőzsdén is változna, de elég alacsonyan marad ahhoz, hogy a feketepiaci aranyvásárlás ne legyen nyereséges. Egyetlen kivétellel.

– Akitől az aranyat vettem, ugyanazon az oldalon hirdetett, ahol téged is megtaláltalak – mondja Brad.

Bólogatok.

– A helyzet az, hogy mostanában már csak úgy lehet jó pénzt keresni a Call to Wizardryban, ha ellopod. Az olyan arcok, akiktől te vetted, feltörik mások fiókját, lenyúlják a cuccaikat, az aranyat pedig eladják – (a hozzád hasonló idiótáknak) – olyanoknak, akik olcsón akarnak hozzájutni.

Brad vállat von. Nem az ő problémája, ha valaki nem elég óvatos ahhoz, hogy megvédje a fiókját.

Csakhogy ez nem így van.

– A játékvilágban minden esemény naplózva van – magyarázom. – Amint a feltört fiókok bejelentést tesznek, a Tempest pontosan meg tudja mondani, hova került az arany. A tolvajokat nem tudják megbüntetni, mert a pénz, amit fizettél nekik, nincs a rendszerben – de téged meg tudnak.

Az ügyfél ezúttal kevésbé közönyösen von vállat.

– Nem tudhatod, hogy miattam történt – mondja. – Titeket is lekapcsoltak.

– Mert veled voltunk. A Tempest lekövette az arany útját, és látták, hogy éppen egy csapatban vagy. Valószínűleg úgy döntöttek, hallgatóznak egy kicsit, onnan tudták, hogy serpák vagyunk. – Tovább improvizálok: – Aztán, hogy komolyan megleckéztessenek minket, kivárták a tökéletes pillanatot. Fogadok, hogy még Anastasia zsákmányalgoritmusát is megbabrálták, hogy legendás cuccot adjon.

– A kardra célzol? Szándékosan adták nekünk?

– Aztán rögtön le is nyúlták – vágom rá. Persze már csak süketelek, de Brad ezt nem tudja. – Nézd, megértem, hogy pipa vagy, de nem mi basztunk át. Haragudj a Tempestre. Haragudj azokra, aki lehúztak az arannyal.

Brad elfordítja a fejét, mint aki eltöpreng rajta. Amikor visszafordul felénk, gondosan összeszedett arckifejezése elárulja, hogy józanul fog dönteni. Ebből tudom biztosan, hogy megszívtuk.

– Igazad van, nem a ti hibátok – mondja. – De akkor sem fizetek. Ahogy mondtad a cégről: nem tudom megbüntetni azokat, akik igazán megérdemlik. Ezért be kell érnem veletek.

Jolene megtöri a hallgatását.

– Mi bajod van? Miért akarsz ilyen…

– Téged ki kérdezett, Beyoncé? Azt hiszed, érdekel egyáltalán, mit…

– Halott vagy nekem – mondom. Brad eltűnik. Avatárja még mindig ugyanazokat a koordinátákat foglalja el a kibertérben, de én már nem látom és hallom, és ő sem lát és hall engem.

Jolene tovább néz rá az asztalon át, és feltételezem, fel is veszi, amit a pasas mond neki. Újabb fél perc telik el, mielőtt ő is kimondja a szavakat.

– Griefnet? – kérdezem.

– Nem kell – feleli a nő. – Ha kimondta volna az n betűs szót, akkor feltenném a Griefnetre, de nem lehetek túl dühös azért, mert Beyoncénak nevezett, még ha sértésnek szánta is… Asszem, közölnünk kell a rossz hírt a többiekkel.

Anja és Ray az Előszoba játéktermében vár ránk. Anja avatárja úgy néz ki, ahogy a balesete előtt: csinos, apró termetű tinilány egy tornász fizikumával. Családja, a Kirchnerek egy német-argentin klán, amely Paranában él. A lány a Buenos Aires-i nyári olimpiai játékok selejtezőjére tartott, amikor a kisbuszukat telibe kapta egy teherautó. Részlegesen lebénult, majd egy kísérleti őssejtkúra következtében, aminek meg kellett volna javítania az idegi károsodást, állapota még rosszabbra fordult, míg végül már lélegezni sem tudott magától. A gép, ami életben tartja, egy gondolatvezérelt VR-készülékkel is fel van szerelve. Anja egyfolytában online van, ami a megfelelési kényszerével és a pénz iránti teljes közönyével párosulva tökéletes alkalmazottá teszi. Ezt igyekszem is nem kihasználni, de Jolene szerint nem eléggé.

Ray Nelson harmincas fehér férfiként jelenik meg közepes testalkattal, barna szemmel és rövid, fekete hajjal. Nincs közösségi médiás profilja, legalábbis ezen a néven, úgyhogy nem tudom, tényleg fehér pasas-e, de ha találgatnom kéne, azt mondanám, hogy valószínűleg igen. A másik fajú vagy nemű karakterrel játszó emberek általában a sztereotípiák felé hajlanak. Ray avatárja nem modellalkatú vagy árja sikkes, és nem is egy bigott déli tahóra emlékeztet. A fehérférfi-standardokhoz képest szinte jellegtelenül átlagos, és hát ki akarna annak látszani?

Jolene-nak érdekes elmélete van ezzel kapcsolatban. Nem sokkal azután, hogy Serpa Rt.-törzstag lett, megkérdezte, mit tudok Rayről. Azt mondtam, ő a legjobb gyógyító, akivel valaha dolgoztam. Na, és offline? – jött a kérdés. Mit csinál, amikor nem játszik? Nem tudom, feleltem. Nem nagyon beszél magáról. Jolene nem elégedett meg ennyivel, és IT-s tudását felhasználva lenyomozta Ray IP-címét. Sikerült kiderítenie, hogy egy délkelet-kaliforniai internetszolgáltató hatáskörébe tartozik, amely a Mojave-sivatag egy részén is biztosított lefedettséget, ahol sok olyan ember élt, aki jogilag nem tartózkodhatott gyermekek közelében.

– Az IP-címből arra következtetsz, hogy Ray pedofil? – kérdeztem. – Nem tudom, micsoda, de az a gyanúm, hogy titkol valamit – magyarázta Jolene. – Neked nincs ilyen érzésed? – Tőle nincs – feleltem. De kezdek azon tűnődni, hogy vajon te mit nem mondtál el nekem.

Egyvalamit tudok Rayről, hogy a serpameló neki nem mellékállás, hanem a fő bevételi forrása. Ez gond, mert nehéz jó gyógyítót találni, és ha nem tud megélni a Serpa Rt. melóiból, könnyen csatlakozhat másik csapathoz. Egyszer már majdnem elvesztettem.

– Lepattintott minket? – kérdezi Ray meg sem várva, hogy közöljem a hírt. – Le lettünk pattintva, ugye?

– A csávó egy seggfej – felelem. – Előfordul az ilyen. Balszerencse, ennyi az…

– Balszerencse? – Avatárja természetes marad, de sejtem, hogy az arca vörös a dühtől. – És mi van a múlt heti melóval? Vagy a két héttel ezelőttivel?

Az utóbbi időben döcögősen mentek a dolgok. A mai volt a harmadik alkalom, hogy az EULA-zsaruk lekapcsoltak minket egy meló során. Az előző két alkalommal az ügyfeleink kifizettek minket, de egy- és kétcsillagos értékelést adtak nekünk a serpafórumokon.

A múlt heti incidens más volt. A meló simán ment, a kuncsaft, aki Ollie Oxenfree néven játszott, a végén hozzátett még egy harmadik pályát is, felárral. A gond utána kezdődött, amikor Ollie nem jelent meg a játék előszobájában. A fizetéssel kapcsolatos e-mailjeim mind visszapattantak, és amikor megpróbáltam bejelentkezni a Call to Wizardryba, felfüggesztett fiókról tájékoztató üzenet fogadott: „Ollie” nemcsak ejtett minket, hanem be is köpött a Tempestnek.

Átverés. Megesik az ilyesmi. Hogy ne történjen meg ilyesmi még egyszer, Brad Strongot alaposan ellenőriztem a közösségi médiában, hogy biztosan valódi legyen.

– Nem balszerencse – mondja Ray. – Darla.

– Ezt nem tudhatod biztosan. – Egészen úgy hangzottam, mint Brad.

– Így áll bosszút rajtad, ahogy meg is ígérte. És mi is megisszuk a levét.

– Ugyan, Ray, ne legyél…

– Sajnálom, John. Ezt nem engedhetem meg magamnak tovább.

– Na és ha neked adom a mai pénz rám eső részét?

Ray elfintorodik.

– A fickó csak a negyedét fizette ki előre, ugye? Szóval, még a te részeddel is csak a fele pénzemnél vagyok, és…

– Megkaphatod az én részemet is – szól közbe Anja.

– Még csak az kéne! – tiltakozik Jolene. – Tartsd meg a pénzedet, drágám!

– Nem csak a pénzről van szó! – Ray még mindig engem néz. – Nekem nincs egymillió tartalékfiókom, mint neked. Tudod, mennyi idő feltápolni egy új papot?

– Akarsz egy pótlást a ma estiért? – kérdezem. – Adok egyet az enyémből. Sőt kettőt is.

– Két papot… – Ez nagyon nagyvonalú ajánlat, és ezt ő is tudja. – Maximális szintűt?

– Az egyik igen. A másik száz fölött jár, úgy százhetven-százhetvenöt körül.

– Kimaxolhatom neked – ajánlja fel Anja. – Nem sok idő.

Jolene szóra nyitja a száját, de aztán meggondolja magát. Van egy gyanúm, hogy később még hallani fogok felőle.

– Két pap – dünnyögi Ray. – És a mai előleg rád eső része?

Bólintok, és próbálok nem gondolni a kifizetetlen számláimra.

– Jól van, legyen – mondja végül. – Maradok még egy darabig. De beszélned kell Darlával. Keresd meg, és nyalj be neki, vagy valami, csak szálljon le rólunk.

– Meglesz – ígérem. – Ne aggódj miatta.

Ray és Jolene kilép. Én megadom Anjának a Raynek megígért második pap azonosítóját és jelszavát.

– De csak ha akarod – figyelmeztetem Jolene szúrós tekintetére gondolva.

– Nem ajánlanám fel, ha nem akarnám – feleli. Akár igaz, amit mond, akár nem, tudom, hogy legközelebbre maximális szintű lesz a pap.

– Jól vagy? – kérdezem még. – A ma este után, úgy értem.

Tudom, hogy az EULA-lebukások, mint minden, ami az avatárok feletti kontroll elvesztésével jár, traumatikus lehet neki.

– Megesik – von vállat Anja. – Szerinted tényleg Darla tehet róla?

– Szerintem a ma este Brad sara. A múlt heti viszont lehet, hogy ő volt. De ne aggódj, majd kitalálok valamit.

Elbúcsúzunk. Anja visszalép a Call to Wizardryba, én pedig maradok az Előszobában és a Gauntlettel játszom, miközben Darlára gondolok.

* * *

Darla blokkolt a közösségimédia-oldalakon, de ha a Facebook-oldalára téved valaki, láthatja a profilképét, amin egy fiatal Chloë Grace Moretzre emlékeztet katonai bakancsban és festékfoltos álcaruhában, amint törökülésben ül a fűben egy paintballfegyverrel az ölében. Zöld szeme izzadt hajtincsek alól kandikál ki, és olyan ördögi vigyor ül az arcán, mintha tudna valamit, amit te nem, és azt várná, mennyi idő múlva veszed a lapot. A profilja szerint Darla Jean Covingtonnak hívják, „vér szerint virginiai, születési hely szerint arizonai, és saját akaratából oregoni”. Huszonkét éves fehér, látens biszex, cisznemű, középosztálybeli, apolitikus, ateista húsevő, aki nem szereti, ha felcímkézik. „Ha ha ha, leesett?” Foglalkozása: szarkavaró és gémercsaj. Kapcsolati állapota: szingli.

A Call to Wizardryban találkoztunk, a Jura-mocsárban, ahol dinoszauruszirhát és Archaeopteryx-tollakat lehet farmolni. A szervert, amin összefutottunk, általában dél-koreaiak használták, ahol éppen akkor hajnali három volt, ezért mindketten reméltük, hogy csak a miénk lesz a mocsár. Néhány kezdeti osztozkodási próbálkozás után elkezdtük lenyúlni egymás öléseit. Amikor levadásztam egy ritka T-rexet, amire Darla is szemet vetett, párbajra hívott ki, és bár négy szinttel alacsonyabb volt, mint én, simán lenyomott. Kétszer is. Azon nyomban állást ajánlottam neki a Serpa Rt.-nél.

Pusztán játékosként nézve remek alkalmazott volt. Fantasztikusan dps-ezett, de tudott tankolni is, és bár nem volt türelme a gyógyításhoz, szorult helyzetben az is ment neki.

Ügyfélkapcsolati fronton azonban sok kívánnivalót hagyott maga után a teljesítménye. Amikor a kliensek gorombák voltak, Darla mellre szívta; ha hibáztak, vagy lassan fogták fel a szabályokat, gúnyolódott rajtuk. Ez utóbbi különösen bosszantott. Próbáltam rávilágítani, hogy az üzleti modellünk azon alapult, hogy az ügyfeleink amatőrök; ha lenne idejük belefektetni azt a rengeteg időt, hogy jó játékosok legyenek, akkor nem lenne szükségük serpákra. Tudom én, mondta Darla, de néha olyan bénák, hogy sikítani tudnék.

Amikor nem az ügyfeleket alázta, a csapattársai szekálásával volt elfoglalva. A dél-amerikai német Anja egy sor szökevény nácis poént kapott. Engem laktózintoleranciával cukkolt, és érdeklődött, hogy mi a véleményem Mickey Rooney alakításáról az Álom luxuskivitelben című filmben. Rayt nehezebb volt felhúzni, mivel olyan keveset árult el magáról, de Darla valahogy kikövetkeztette, hogy katolikus, vagy legalábbis kényes az ilyen témájú megjegyzésekre; még akkor is arról érdeklődött, melyik eretnekségek zavarták a legjobban, amikor Ray felmondással fenyegetőzött.

Már akkor ki kellett volna tennem a csapatból. Ám a kapcsolatunk komplikáltabb lett, ezért megelégedtem egy szigorú figyelmeztetéssel. A lány nevetett, és csak annyit mondott, hogy cukinak talál, amikor dühös vagyok. Figyelmeztettem, hogy nem tréfálok. Vagy abbahagyja, vagy kereshet másik serpacsapatot. Rendben, mondta akkor, ha Ray ilyen hisztis, akkor békén hagyom. Anját is, tettem hozzá. Meg az ügyfeleket. Jól van, jól van, felelte.

És tényleg visszavett. Jobbára. Ettől megkönnyebbültem, de sejtettem, hogy csak átmeneti állapot, és pár héten vagy hónapon belül újrakezdi, aztán jön egy újabb válság, ahol választanom kell közte és az üzlet között. Még mindig így gondolom: előbb-utóbb rossz véget kellett érnie.

Végül ez lett a vége: kaptam egy hívást a CAA-ügynöktől, aki Janet Margeaux-t képviselte. Éppen Jaden Smithszel készült forgatni egy serpacsapatról, amely bankrablást tervez a kibertérben. Amolyan Snow Crash és A Thomas Crown-ügy találkozása. A szerepre való felkészülés részeként Ms. Margeaux igazi serpákkal akart tölteni pár napot. A People magazin is érdeklődött: ha beleegyezem, egy riporter is velünk tart az egyik pályára, felvesz némi videót és készít pár képet, valamint egy interjút velem az üzletről.

Még nem is bólintottam rá, máris aggódni kezdtem Darla miatt. Mi lesz, ha elkezdi heccelni Janet Margeaux-t amiatt a vacak Aranypolgár-remake miatt, ami nagyot bukott a kasszáknál? Vagy mi van, ha úgy dönt, hogy polgárpukkasztó lesz, és elejt valami rasszista megjegyzést a People-újságíró előtt?

Beszélhettem volna a fejével, hogy hangsúlyozzam, milyen fontos ez a meló az üzlet jövője szempontjából. Bevallhattam volna, hogy nem bízom benne, még úgy sem, hogy az utóbbi időben normálisabban viselkedett. De tartottam a reakciójától, ezért egy óvatosabb, vagyis pontosabban gyáva megoldást választottam: olyan hétvégére szerveztem le Janet Margeaux-t, amikor tudtam, hogy Darla offline lesz egy családi összejövetelen, Virginiában. Elhívtam Jolene-t, aki párszor már beugrott helyette, és csak az utolsó pillanatban mondtam el a többieknek a döntést, de még akkor is csak nagyon óvatosan. Szerintem Ray levette, hogy szándékosan hagytam ki, de Anjának nem esett le; azt hitte, csak balszerencse, hogy nem tudott velünk jönni.

A meló nagyon jól alakult – Janet Margeaux lelkes volt, az újságíró pedig azt mondta, egy egész oldalt szentel az interjúnknak. Azt mondogattam magamnak, hogy jól döntöttem, és hogy Darla is belátja majd, ha lehiggad.

De nem igazán akartam tesztelni ezt az elméletet. Amikor visszatért a családi összejövetelről, újra a Jura-mocsárba mentem. A Call to Wizardry legújabb tartalomfrissítése új Velociraptor alfajt adott hozzá a játékhoz, aminek a karmaiból mágikus nyakláncokat lehetett készíteni. Lenémítottam a privát üzeneteimet, és nekiláttam farmolni pár száz karmot.

Darla belépett a játékba, és az Előszobában keresett. Ott összefutott Anjával, aki gyanútlanul elkotyogta, mit csináltunk, amíg ő távol volt.

A mocsárban én éppen területi vitába keveredtem, ezúttal néhány alacsony szintű grieferrel. Beléjük kötöttem, amíg nekem nem támadtak, aztán addig öldöstem őket, amíg ráuntak és elmentek. Még mindig aktív volt a PvP-beállításom, amikor Darla megtalált. Egy 200. szintű halállovaggal lépett be, ami annyira tápos volt, hogy a tisztás szélén álló növények elsorvadtak, mielőtt egyáltalán felbukkant volna. Egy lángoló, kétkezes kardot forgatva tört elő az erdőből, ami akkora volt, mint egy villanypózna.

– Hé, Darla, beszéljük meg – mondtam. Lefejezett. Amikor visszatértem a temetőből, már a hullámat gyalázta; feltételeztem, hogy maximumra tekerte a vérbeállításokat. Tudtam, hogy ha feltámadok, csak újra megölne, ezért csak lebegtem ott testetlenül, és úgy próbáltam hatni rá. – Ne már, Darla! Beszéljük meg!

Kilépett. Én is kiléptem. Visszamentem az Előszobába, és vártam. Karaokeeste volt, egy csapat nyugdíjas éppen azon versengett, hogy ki tudja a legidegőrlőbb módon előadni Celine Dion „My Heart Will Go On” című klasszikusát. Büntetésként úgy döntöttem, nem némítom el őket.

Ez azonban csak önámítás volt. Anyám egyik leggyakrabban mondogatott bölcs szólása, hogy van különbség aközött, ha nem vagy boldog a tetteid következményeivel, és ha sajnálod. Nem örültem, hogy Darla mérges, de nem bántam meg, amit tettem… sőt a reakciói csak megerősítették, hogy helyesen cselekedtem.

Mivel nem sajnáltam, tudtam, hogy hiba volna bocsánatot kérni. Elmagyarázhatnám, miért tettem, megpróbálhatnám jóvá tenni valahogy, de ha bocsánatot kérnék, azzal csak még jobban megaláznám. Ne kérj bocsánatot, tanácsoltam magamnak, miközben vártam. Ne. Kérj. Bocsánatot.

Aztán megláttam a bárnál. Ő is észrevett, valószínűleg már hamarabb is, csak úgy tett, mintha nem látna.

Odamentem hozzá.

– Darla.

Felém fordult, és az arcomba öntötte a martinijét. Ez persze nem olyan hatékony, mintha valódi itallal tenné – mint egy pacsi a csapattársad avatárjának, ami nem ütközik semmilyen akadályba.

Szavai annál hatásosabbak voltak.

– Te hazug, alattomos szarházi! – ordította. A karaokebárban éppen véget ért a Titanic-betétdal legfrissebb előadása, és az elszórt tapsolás még nem indult be. Kirohanása teljes hangerővel töltötte ki a csendet. Hirtelen úgy éreztem, mindenki minket bámul.

Gondolkodás nélkül megszólaltam:

– Darla, sajnálom, én…

– Sajnálod? Nem sajnálod… de majd fogod! – Aztán: – Halott vagy nekem.

Ez két és fél hónapja történt. Az első hetet azzal töltöttem, hogy Darla bosszújára vártam, amiről feltételeztem, hogy a serpafórumokon fog megjelenni egy hozzászólás formájában. Felfedhetett volna pár kínos dolgot a kapcsolatunk természetéről, ami akár az üzletre is hatással lett volna. De telt az idő, és nem jelent meg semmi. Blokkolt a közösségi oldalakon, de nem tette priváttá a fiókjait, szóval, más néven bejelentkezve megnézhettem, és nem osztott meg semmit sem Facebookon, sem máshol. Mintha teljesen otthagyta volna az internetet… persze, simán bejelentkezhetett más néven is.

Megjelent a People magazin cikke. A publicitás elérte a remélt hatást, sőt! A Serpa Rt. hirtelen nagyon keresett lett. Felemeltem a tarifáinkat, és felvettem Jolene-t főállásba Darla helyett. Eleinte jól is kerestünk.

Volt pár negatív következmény is. Néhány másik serpacsapat, amelyik irigykedett, amiért Janet Margeaux nem őket választotta, elkezdett rosszakat mondani rólunk. Mások arra panaszkodtak, hogy a cikk nyomán érkező „John Chu-utánzók” telítették a piacot és lenyomták az árakat. Megnőttek az aranyérmével kapcsolatos csalások, és a Tempest nem örült a feketepiac fellendülésének, ezért még szigorúbban kezdtek lecsapni az EULA kijátszóira. Minden fiókunk, amit a Janet Margeaux-melóhoz használtunk, ki lett tiltva.

A hírnév ára, gondoltam. Volt más fiókom is, és megengedhettem magamnak, hogy többet is szerezzek. Berendezkedtem arra, amit az új normálisnak gondoltam, és a bővítésről ötleteltem.

De azóta fordult a szerencse, és a nagyobb csapat helyett már a meglévő tagokat is nehéz lett összetartani. Karma? Vagy Darla? Utóbbi ellen a legerősebb érv, hogy nem nézem ki Darlából, hogy legyen türelme egy ilyen elhúzódó bosszúhadjáratra. Az ő hosszú távú terve általában kimerül annyiban, hogy gondoskodik róla, hogy mindkét füleddel hallgatod őt, miközben leordítja a fejedet.

Az erős érzelmek azonban rávehetik az embert, hogy a megszokottól eltérően viselkedjen. Ez is anyám egyik mondása. Darla arckifejezésére gondolok, amikor kimondta a letiltó szavakat – „Halott vagy nekem” – aznap este a bárban. Ugyanaz a kifejezés volt, mint amikor levágta a fejemet a mocsárban. Mintha a halál megidézése több lett volna egyszerű hasonlatnál.

Ha már a halálnál tartunk: a Gauntletben az elfem, akinek nagy szüksége lenne kajára, egy csapat katona áldozatául esik. Ahelyett, hogy újabb virtuális érmét dobnék be, felnyitok egy ablakot, és Darla Facebook-oldalára kalandozom. Nincsenek új megosztásai. Miközben azon tépelődöm, hagyjak-e neki egy üzenetet a valódi nevemmel, Darla profilképe mindvégig rám vigyorog.

* * *

Már éppen készülök kijelentkezni, amikor üzenetet kapok – kis felugró ablak jelenik meg a látómezőm alján:

TUDUNK MOST TALÁLKOZNI? – Smith

Smith – se keresztnév, se Mr. vagy Ms. – küldött egy e-mailt egy héttel ezelőtt, és azt állította, hogy egy „gazdag, híres ember” személyi asszisztense, aki egy különleges projektre keres serpát. A fizetés „bőséges” lesz, ígérte, de hozzátette, hogy az ügyfele szeretne névtelen maradni. Elfogadhatóak a feltételek?

Az Ollie Oxenfree-incidens után az ajánlat nagyon gyanús volt, de abban az esetben, ha esetleg tényleg igazi lett volna, válaszoltam. Azt írtam, hogy nem gond, ha a megrendelő névtelen marad, feltéve, hogy hajlandó a teljes fizetségünket előre elutalni… amúgy meg pontosan mit jelent a „bőséges” fizetség dollárban? Amikor nem kaptam választ, feltételeztem, hogy bárki állt is elő a blöffel, feladta.