Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

ELSŐ FEJEZET Az albatrosz - Az égő hajó - Halálra ítélve

MÁSODIK FEJEZET Rettegés az üldözőktől - Új félelem: az éhhalál

HARMADIK FEJEZET Repülőhalak - A jótékony felhő - Harc a cápákkal

NEGYEDIK FEJEZET Cápalakoma - Hentesmesterség a tengeren - Szopóhalak

ÖTÖDIK FEJEZET A cápahús mint vitorla - Egy rejtélyes hang - Újabb tutaj

HATODIK FEJEZET A néger szakács története - Laly és Hólabda - A jótékony villám

HETEDIK FEJEZET A szirén - Találkozás - -A Katamari

NYOLCADIK FEJEZET A szerencsétlenség - Ben önfeláldozása - Hólabda cápavadászatra indul

KILENCEDIK FEJEZET A küzdelem - Katamari elvitorlázása - Haláltusa

TIZEDIK FEJEZET Az úszó útiláda - Újabb reménysugár - Találkozás egy hordóval

TIZENEGYEDIK FEJEZET Willy gondjai - Az árbocon - A viszontlátás

TIZENKETTEDIK FEJEZET Albatroszok - A grönlandi kardhal - A fregattmadár

TIZENHARMADIK FEJEZET Két tűz között - Földindulás - Hólabda felfedezése

TIZENNEGYEDIK FEJEZET Föld! - Szárnyas szigetlakok - A rejtély megoldódik

TIZENÖTÖDIK FEJEZET Cápagyűlés - Hólabda veszedelemben - Tűzhely a tengeren

TIZENHATODIK FEJEZET A nagy tutaj - Vörös vagy fekete? - A csalás kiderül

TIZENHETEDIK FEJEZET Párbaj a tengeren - A rejtelmes fény - Az éj titka

TIZENNYOLCADIK FEJEZET A fény megint kigyúl - Különös hangok - Menekülni!

TIZENKILENCEDIK FEJEZET A halál torkában - A cápa igazságot szolgáltat - Szabadulás

HUSZADIK FEJEZET Sikoly az éjszakában - Örült a tengeren - Az őrült üldözőbe veszi a Katamarit

HUSZONEGYEDIK FEJEZET A Gig - Búcsú a Katamaritól - Bálnacsorda

HUSZONKETTEDIK FEJEZET A végső kétségbeesés küszöbén - Az égő hajó - Cetvadászok!

HUSZONHARMADIK FEJEZET Utóhang

THOMAS MAYNE REID

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Thomas Mayne Reid

A TENGER FOGLYAI

fordította
Kürthy Emil

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-353-8 EPUB
ISBN 978-963-559-354-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
The Ocean Waifs

első kiadás: 1865

a borító N. C. Wyeth (1882 - 1945) Men are out for you and Blackbeard
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ FEJEZET
Az albatrosz - Az égő hajó - Halálra ítélve

Hajóroncs darabjaiból sebtében összetákolt tutaj hányódik a végtelen tengeren, rajta kátrányos rongyok. Az albatrosz, az óceán hatalmas szárnyú, falánk keselyűje fölötte lebeg, egy-egy pillanatra szinte megáll, úgy figyeli a rozoga jószágot.

Van is rajta nézni való, mert akármilyen kezdetleges tákolmány, mégis ketten bízták rá életüket: egy idősebb férfi és egy vitorlarongyokba bugyolált, alvó fiú. A férfi a kezét szeme elé tartja, s látható nagy nyugalommal vizsgálja a tenger felszínét. Előtte a ponyván egy emelőrúd, három evező és egy balta hever, egyebet még az albatrosz éles szeme sem tudna megpillantani a sebtiben összetákolt tutajon.

A madár tovább repül nyugat felé, de néhány méternyire újra megáll és letekint a vízre.

Még egy tutajt vett észre, amely tízszerte szélesebb az előbbinél, és lomhán vesztegel a tükörsima vízen. Szintén hajóroncs-darabokból - árbocokból, vitorlarudakból, hajóbordákból és más hasonló tartozékokból - van összeeszkábálva. Az oldalához kötött üres hordókkal biztosították az ormótlan alkotmány felszínen maradását.

Körülbelül harminc férfi ült, állt, feküdt a két rögtönzött árboc közt kifeszített, négyszögletű ponyva alatt. Beszélgetésükből, taglejtéseikből félreérthetetlenül kiderült, hogy mélyen pillantottak a rumosüveg fenekére; az alvókon is látszott, hogy az ital verte le őket a lábukról. Volt egy kisebb csoport, amely józannak, de kiéhezettnek látszott, ezek szánalmas csüggedéssel nézték a rettentő óceánt. A döghúsra éhes albatrosz megállapodott a tutaj fölött, úgy látszik, ösztöne azt súgta neki, hogy itt mihamar bő prédában lesz része.

De mintegy tíz angol mérföldnyire[1] nyugatra még valamit fölfedezett az albatrosz éles, kutató szeme: egy csónakot, amelyben hat férfi ült. Azok is tévetegen hányódtak az óceánon, akárcsak a tutaj és a másik csónak, s kétségbeesésükben már azt sem tartották szükségesnek, hogy kifeszítsék a vitorlát, és megragadják az evezőket.

A jelek tehát egyértelműen arra vallottak, hogy a közelben elsüllyedt vagy elégett egy hajó.

S valóban, alig tíz angol mérföldnyire keletre, megszenesedett hajógerendák tanúskodnak arról, hogy ott egy hajó tűzvész áldozata lett.

A csónakon hátul a „Pandora” név volt olvasható; ugyanez állt a nagy tutaj néhány deszkáján is.

*

A Pandora szerencsétlen sorsáról annak idején megemlékeztek a lapok. A rendőrségi nyomozás adatai szerint a Pandora Angliában felszerelt rabszolgaszállító hajó volt, banditákból álló személyzettel. A személyzet minden egyes tagja más és más nemzetiségű volt. A hajó utolsó útja a nyugat-afrikai Guineai-öbölbe vezetett. Itt fölszedett ötszáz nyomorult, szánalomra méltó fekete bőrűt, hogy Brazíliába hurcolja a szerencsétleneket, ahol még mindig dívott a gyalázatos embervásár.

A nyílt tengeren aztán kigyulladt és a lángok martaléka lett a hajó.

Az épségben maradt mentőcsónakot éjnek idején, suttyomban elfoglalta a kapitány, a legénység parancsnoka meg négy köztengerész.

A személyzet többi tagja, mintegy harminc ember, tutajt tákolt össze és az utolsó pillanatban hagyta el a hajót, amikor egy lőporos hordó robbanása megadta a hajónak a kegyelemdöfést.

De mi lett a rabszolgák sorsa?

A szerencsétlenek utolsó pillanatig be voltak zárva a hajó fenekén. Nem is gondolt rájuk senki, és ott fulladnak meg vagy égnek el elevenen, ha a megmenekültek egyike, egy jólelkű fiú, nem gondol rájuk, és baltával szét nem veri börtönük falát.

Rajtuk azonban ez sem segített: tűznyelvek helyett a hullámok nyelték el őket, amelyik meg úszni tudott, azt a cápák falták föl elevenen.

Amikor történetünk kezdődik, már több nap eltelt a katasztrófa óta. A legtávolabb úszó csónakon a kapitány ült öt emberével – egytől-egyig lelketlen gazemberek, akár maga a főnök. A nagy tutajt a hajó személyzete foglalta el.

De ki lehet az a két ember, aki azon a gyönge tákolmányon himbálózik, amely bármely pillanatban, az első erősebb hullámlökésre elsüllyedhet? Szerencséjükre, amióta a hajó elpusztult, a tenger sima és csöndes volt.

Vajon miért nem tartottak ők is a személyzet többi részével, amely a nagy tutajon kereseti menedéket? Vagy ők talán nem tartoztak a Pandora kötelékébe?

Dehogynem! De az idős férfi, akit Ben Brace-nek hívtak, az egyetlen tisztességes, derék és jólelkű felnőtt ember volt az egész rabszállító hajón. A véletlen sodorta közéjük: az angol haditengerészetnél szolgált, de méltánytalanul és igazságtalanul bántak vele, mire elkeseredésében kilépett, és elszegődött az első kínálkozó hajóra.

Elhamarkodott tettét utóbb keservesen megbánta, de akkor már késő volt.

No és a fiú? Őt a kalandvágy ragadta el hazulról. Megszökött, és vaktában erre a hajóra szegődött, anélkül, hogy tudta volna, hová, milyen emberek közé kerül. Az embertelen bánásmóri, amelyben első naptól kezdve osztályrésze volt, mihamar fölnyitotta szemét, és valósággal elviselhetetlen lett volna számára az élet, ha Brace nem veszi pártfogásába. Már régen elhatározták, hogy a legelső kedvező alkalommal igyekeznek megszabadulni ettől a visszataszító társaságtól.

A hajó égése nem mozdította elő tervüket, sőt ellenkezőleg, kényszerhelyzetbe sodorta őket: kénytelenek voltak a többiekkel együtt a nagy tutajon keresni menedéket.

Itt hányódtak több napon át, kiszolgáltatva a szél szeszélyének, a hosszú, sötét éjszakák rémlátásainak.

Azután egy nap elfogyott az a kevés élelem is. amit sikerült a tűzvészből megmenteniük, és ekkor... igen, ekkor a többség elhatározta, hogy megöli és - még kimondani is rettenetes! megeszi a kis hajósinast.

Ben Brace volt az egyedüli, aki tiltakozott a. kannibál terv ellen, de csak annyit ért el, hogy a szerencsétlen áldozat reggelig halasztást kapott. Brace ebbe is belenyugodott, mert az volt a terve, hogy az éj leple alatt megszökteti a fiút. Ekkor eszkábálta össze kutyafuttában azt a kis tutajszerű alkotmányt, amelyen végül is sikerült észrevétlenül kereket oldaniuk.

Eleinte csak a tenger áramával sodortatták magukat, de amikor már elég messze voltak ahhoz, hogy a többiek ne lehessenek figyelmesek rájuk, ínuk szakadtából evezni kezdtek, hogy amennyire csak lehet, eltávolodjanak a nagy tutajtól.

Egész éjjel szél ellen haladtak, csak reggel felé pihentek egy kissé, amikor már vagy tíz mér- földnyire voltak a többiektől. A tenger nyugodt és csöndes volt, ellenfeleik itt már nem fedezhették fel őket.

Az átélt izgalom és a megfeszített munka annyira elgyötörte a fiút, hogy alig hajtotta le fejét a ponyvára, máris mély álomba merült. Ben Brace pedig a tengert kémlelte, nem követik-e őket üldözőik?

[1] Egy angol tengeri mérföld 1852 m.

MÁSODIK FEJEZET
Rettegés az üldözőktől - Új félelem: az éhhalál

Miután alaposan szemügyre vette a láthatárt, az öreg tengerész mély gondolatokba merült, mert biztosra vette, hogy üldözni fogják őket.

- Annyi bizonyos, hogy szél ellenében sohasem érik utol catimaranunkat,[1] de ilyen szélcsendben, mint most van, néhány evezőcsapással utolérnek, hiszen sokan vannak, sok kar dolgozik.

Most a fiú álmában kiabálni kezdett:

- Jaj, jaj, megölnek... segítség!!

Brace lehajolt és megrázta az alvó fiú vállát:

- Ne félj, nincs semmi baj!

- Ó, Ben! Maga az? - riadt fel a gyerek. - Hol vannak azok a rettenetes emberek?

- Jó néhány mérföldnyire vagyunk tőlük. Csak álmodtál róluk!

- Jaj, az Isten megáldja, de jó, hogy felkeltett. Azt álmodtam, hogy már nyúlnak utánam.

- Ne félj, gyerek, amíg csak leheletnyi erőm van, nem engedlek bántani! Hanem ha már ébren vagy, fogd meg az evezőt és rajta! Minél messzebb vagyunk tőlük, annál jobb.

Az öreg a tutaj szélére ült, és keletnek fordulva indián módra evezett; Willy, a hajósinas ugyanazt tette a tutaj másik oldalán. A catimaran csak úgy siklott a mozdulatlan tenger színén: két-három mérföldet is megtett egy óra alatt.

Kisvártatva a nyugati szellő is segítségükre sietett, és a kívánt irány felé terelte őket. De az Öreg tengerész bosszús és nyugtalan volt.

- Nem szeretem ezt a szelet - mondta kis társának. - Igaz, hogy előre hajt, de amazokat nagy vitorlájukkal még gyorsabban hozza errefelé.

- Hátha mi is megpróbálnánk vitorlát feszíteni, Ben bácsi? - kérdezte a fiú.

- Gondoltam már én is erre, öcsém. Meg is próbálhatjuk. Itt van ez az ócska ponyva, kötelünk is akad. Árbocnak jó lesz két evező. Állítsuk fel, és feszítsük közéjük a ponyvát!

A két evezőt függőlegesen a catimaranhoz erősítették, és rájuk borították a ponyvát, amely több négyzetméternyi felületen fogta fel a szelet. Nagyobb vitorlához gyenge is lett volna a tutaj.

Most csak kormányozniuk kellett, és ez az emelő segítségével kitűnően sikerült is. A vitorla megduzzadt, és csakhamar ötcsomós sebességet értek el. A nagy tutaj sem haladhatott ennél gyorsabban, így hát remélték, hogy a pillanatnyi veszélyt szerencsésen elkerülték. De vajon mit tartogat számukra a távolabbi jövő?

*

A gyenge szellő éppen, hogy fodrozta kissé a vizet, egy óra múlva meg már egészen elült. A tenger olyan volt, mint a sima tükör. A tutaj meg sem mozdult, a vitorla már csak arra volt jó, hogy védelmet nyújtson a délövi nap tüzes sugarai ellen.

Ámbár ellenségeik még mindig utolérhették őket, Ben most egy szóval sem sürgette társát, hogy folytassák az evezést. Jól tudta: ahhoz, hogy a fiú megbirkózhassék a rájuk váró megpróbáltatásokkal, alaposan ki kell pihennie magát. Intett hát, hogy feküdjék le, s Willy egy perc múlva már mélyen aludt is.

Az öreg egy darabig még fürkészte a látóhatárt, de hamarosan ráébredt, hogy kutyául szenved az éhségtől.

- Örülök, hogy a fiú alszik - dörmögte -, mert különben őt is kínozná az éhség. Bárcsak én is tudnék aludni!

Lefeküdt, és hamarosan őt is elnyomta az álom. A gyatra kis tákolmány csendesen ringatózott a végtelen kék tengeren, a végtelen kék ég alatt.

[1] Catimaran: kompszerű tutaj.

HARMADIK FEJEZET
Repülőhalak - A jótékony felhő - Harc
a cápákkal

Maguk sem tudták, hogy mennyi ideig aludtak. Szinte egyszerre ébredt mind a kettő. Egy ideig még nyitott szemmel, mozdulatlanul feküdtek, bámulva a felhőtlen mennyboltot. Egyszer csak furcsa jelenségre figyeltek fel: hirtelen több fényes valami cikázott el felettük, mintha ezüst nyilak röpködtek volna a levegőben. A tengerész azonnal fölismerte bennük az óceán furcsa, szárnyas lakóit.

- Repülőhalak - szólt, és hirtelen felugrott.

A „nyilak” oly közel cikáztak, hogy majdnem beleütköztek a kátrányos vitorlába.

- Hátha meg tudnánk fogni egynéhányat? Hol az emelőrúd?

Lehet, hogy az öregnek sikerült volna leütni egy-két halat, mert egy albatrosz elől menekülve azok most a tutaj körül rajzoltak, de a vitorla jobb halászeszköznek bizonyult. Az egyik ijedt állat nekirepült a kifeszített ponyvának s ott verdesett annak redői között. Ben gyorsan ledobta az emelőt, és elfogta a kis áldozatot, amely kétségbeesetten igyekezett menekülni.

A hal a repülő heringek fajtájához tartozott; háta acélkék, hasa olaj zöld és ezüst, szárnyai, vagyis melluszonyai szürkék voltak. Majdnem egy fontot[1] nyomott.

Bizony sovány falat volt ez két ilyen kiéhezett gyomor számára, de mégis felüdültek tőle kissé, és bizakodóbbak lettek. Természetesen nyersen ették meg. de eszükbe sem jutott undorodni tőle! Ha valamit kifogásoltak rajta, az csak a mennyiségre és nem a minőségre vonatkozott.

Szörnyű éhségüket azonban végül is nem csillapította le a néhány falat, amihez hozzájutottak, de ami még ennél is borzasztóbb volt: a sós, csípős hal után még kínzóbb szomjúság gyötörte őket.

Nincs keservesebb, mint szomjazni az óceán közepén! Körülötted a rengeteg víz, de nem tudsz inni belőle, mert keserű a sótól; s ez csak fokozza a kínt. Ben Brace tudta ezt; egy ólomgolyó volt a zsebében, azt adta oda a fiúnak, hogy szopogassa. Ez serkentette a nyálképződést, és a fiú kissé megkönnyebbült tőle,

Ő maga a baltát nyalogatta, ez is enyhítette valamelyest szenvedését. Csakhogy mi volt e parányi enyhülés víz utáni epekedésükhöz képest! Inni, inni! Ez volt minden álmuk és gondolatuk. Éhesek is voltak, de éhségük már szinte eltörpült a szomjúság okozta szenvedés mellett. Az éhség sokkal tűrhetőbb gyötrelem, mint a szomjúság. Amaz gyöngíti a testet, az idegrendszer lassanként érzéketlenné válik s ennek következtében a fájdalom sem lehet olyan heves, de a szomjúság sértetlenül hagyja a test erejét, hogy annál jobban szenvedhessen.

Több órát töltöttek majdnem szótlanul ebben az állapotban. Eleinte az öregnek volt még egy-két bátorító szava, azután ő is végleg elhallgatott. Időről időre fölkelt, és vizsgálgatta a látóhatárt, aztán csalódottan visszarogyott a ponyvára, és kétségbeesetten meredt maga elé.

Most egy felhő vonult el a nap korongja előtt. A hajósinas észrevette, de nem törődött vele. Annál jobban elcsodálkozott, hogy ez a mindennapos látvány annyira felvillanyozta az öreg tengerészt. Ben fölugrott, az eget kutatta tekintetével, és szeme hirtelen ragyogni kezdett a reménytől.

- Mi az, Ben bácsi? - kérdezte meglepetten Willy. - Történt valami?

- Ez történt, öcsém - felelt a tengerész és az égre mutatott.

- Micsoda? Nem látok én semmit, csak azt a nagy felhőt, amelyik most eltakarja a napot.

- Nohát éppen ez az, fiam. Ha nem csalódom, mind a ketten megkapjuk, ami után vágyunk!

- Vizet?! - ujjongott Willy felragyogó szemmel. - Azt hiszi, Ben bácsi, hogy esőt hoz ez a felhő?

- Egészen bizonyosan! Az ilyen felhő mindig záportól terhes, s ha a szél felénk hozza, akkor iszunk egy nagyot, öcskös?

Most már a gyermek is izgatottan figyelte az eget.

- Nézd! - kiáltotta a tengerész. - A szél felénk tereli! Nyugati szél! Meg merek esküdni az életemre, hogy esőt kapunk. Látod, amott már esik is! Igaz, hogy az még messze van, legalább húsz mérföldnyire, de ha a szél irányt nem változtat, mi is kapunk belőle.

- De - szólt elszomorodva Willy -, mi hasznunk van belőle? Hiszen nincs edényünk, hogy fölfogjuk a vizet.

- Ej, öcsém, van ruhánk és ingünk, az eső átáztatja, mi pedig kifacsarjuk és megisszuk.

- De ha nincs edényünk, amibe belefacsarjuk?

- Mindenekelőtt a szánkba! Ha jól teleittuk magunkat, egypár napig megint el lehetünk víz nélkül. Itt az eső! Látod azokat a sötét felhőket, most villám cikázik keresztül rajtuk! Ez biztos jel. Terítsük ki ruháinkat, hogy egy csöppet se veszítsünk el az esőből.

Míg beszélt, Ben levetette kabátját, majd hirtelen nagyot kiáltott:

- Megvan! A kátrányos ponyva!

Szaladt is már a két evező közt kifeszített ponyvához.

- Azt mondod, hogy nincs mibe elraktároznunk a vizet. Hát ehhez mit szólsz? Olyan edényünk lesz, öcsém, hogy tíz liter víz is belefér!

- Azt hiszi, megáll benne a víz?

- De meg ám! Én magam kátrányoztam be a múlt héten; egy csepp se folyik ki ebből; kiterítjük és középen bemélyesztjük. Akkora medencénk lesz, hogy szükség esetén meg is fürödhetünk benne! Nézd csak, nézd, milyen gyorsan közeledik az eső. Gyerünk a vitorlához! Rajta Willy, rajta!

A fiú felugrott, hogy segítsen kibogozni a vitorlaköteleket. Az öreg előbb úgy tervezte, hogy kézben tartják a vitorlát, de aztán sokkal kényelmesebb módot eszelt ki a víz fölfogására. Egy régi hordóabroncsot talált a tutajon, azzal gömbölyűre formálta a ponyvát, jó öblös teknőt csinált belőle, amelyben jókora mennyiségű víz elfért.

Mire végeztek a munkával, és még egyszer megvizsgálták, nincs-e repedés vagy lyuk a ponyván, vágtatva megérkezett a zivatar. Kimondhatatlan örömükre zuhatagként szakadt a fejükre az eső. Egy perc alatt tele volt esővízzel a ponyva, és még mielőtt a második perc eltelt volna, már mindketten előre dőlve, gyönyörűséggel szívták magukba az üdítő esővizet. Sokáig ittak, olyan élvezettel, hogy azt képzelték, ennél felségesebb dolgot még sohasem műveltek. Csakhamar bőrig áztak, de ezen egy csöppet sem búsultak, sőt igen örültek neki, mert bőrük már egészen kicserződött a rekkenő napon.

- Most hát néhány hétre el vagyunk látva ivóvízzel - szólt Ben. - De óvatosnak kell lennünk! Az eső néhány perc múlva eláll. Sokszor tapasztaltam, hogy ezen a vidéken a zápor egy félóránál nem tart tovább. Utána a nap még erősebben süt, és az esővíz gyorsabban elpárolog, mint ahogy leesett. Ha ponyvánkat a napon hagyjuk, egy-kettőre olyan száraz lesz, mint a sirály tolla.

- De hogyan akadályozhatnánk ezt meg?

- Hadd gondolkozzam egy kicsit!

Ben néhány percig gondolataiba merült, Willy pedig aggódva fürkészte arcát. Csakhamar fölvidult azonban a vén hajós képe, és széles mosolya elárulta, hogy nagyszerű tervet főzött ki.

- Megvan! - kiáltotta.

- Igazán? - örvendezett a fiú.

- Ebben a ponyvában éppen olyan jól megmarad a víz, mint az üvegpalackban... Magam kátrányoztam be, nagyon gondosan. Most vesszük csak hasznát, ugye, öcsém?

- Már az szent igaz!

- Jegyezd is meg magadnak, hogy a lelkiismeretesen végzett munka mindig hasznunkra válik. De lám csak, kisütött a nap, és amint előre megmondtam, forróbban, mint valaha; egy pillanat vesztegetni való időnk sincs! Igyál még egy jó nagy kortyot, aztán bedugaszolom a palackot.

Willy nem sejtette ugyan, hogy mi az öreg terve, de mindenesetre húzott még egy jóízűt a palackból. Ben is követte példáját. Aztán elégedetten fölkelt és hozzálátott terve végrehajtásához. Szabályos tömlővé formálták a ponyvát, a szélét összefogták, erősen megcsavarták, és összekötözték. Mindezt nagyon óvatosan kellett végrehajtani, nehogy a víz kiömöljék. Még egy kicsit ki is kellett önteni belőle, de sebaj, maradt elég.