WILLIAM

GIBSON

NEUROMANCER

William Gibson: Neuromancer

Copyright © 1984, 1986, 1988 by William Gibson

Utószó copyright © 2000 by Jack Womack

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

William Gibson: Neuromancer

An Ace Book, Penguin Putnam Inc., New York, 2000

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978-963-419-892-5 (epub)

ISBN: 978-963-419-893-2 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika, Bobály Icu

Szaklektor: Bari Máriusz

Korrektor: Boncz Éva, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: science fiction, cyberpunk

Debnek,
aki lehetővé tette a szeretetével

I. RÉSZ
CHIBA CITY BLUES

EGY

A kikötő felett úgy szürkéllett az ég, mint a televízió képernyője adásszünet idején.[1]

Case a Chat ajtaja előtt álló tömegben tülekedett, és a következő mondat ütötte meg a fülét:

– Nem mintha függő lennék, csak olyan, mintha a testemnek baromira hiányozna a drog. – A hang és a vicc is a Sprawl velejárója volt. A Chatsubo bár a hivatásos expatok törzshelyének számított; akár egy hétig is lehetett ott inni anélkül, hogy két japán szót hallott volna az ember.

A pultban Ratz Kirint csapolt: egy tálcára való korsót tervezett megtölteni, műkarja ütemesen rángott. Amikor meglátta Case-t, elmosolyodott, mire kelet-európai acél csillant ki a barnán rothadó fogak közül. Case keresett magának egy helyet a pultnál, Lonny Zone egyik valószínűtlenül napbarnított kurvája és egy keményített tengerész-egyenruhás, magas afrikai között, akinek arccsontján törzsi hegtetoválások húzódtak szabályos sorokban.

– Wage is benézett korábban két bérfiúval. – Ratz odatolta az egyik tele kriglit Case-nek a jó kezével. – Csak nem tőled akart valamit?

Case vállat vont. A tőle jobbra ülő lány felkuncogott, és megbökte.

A pultos vigyora kiszélesedett. Rondasága legendás volt. A megfizethető szépség korában az ő csúf vonásai bizarrnak számítottak. Antik műkarja megnyikordult, ahogy újabb korsóért nyúlt. A kar orosz katonai fejlesztés volt; hétfunkciós, mocskos rózsaszín műanyag borítású, erő-visszacsatolásos darab.

– Herr Case túl nagy művész – mordult fel Ratz. Nála ez a hang helyettesítette a nevetést. Rózsaszín kampójával megvakarta lecsüngő hasát a fehér póló alatt. – Egy kicsit mókás mesterség nagy művésze.

– Persze – kortyolt bele Case a sörébe. – Valakinek mókásnak is lennie kell errefelé. Merthogy te tutira nem vagy az.

A prosti vihogása egy oktávval magasabbra váltott.

– És te sem, hugi. Szóval tűnj el, oké? Zone jó barátom.

A nő Case szemébe nézett, és alig mozgó ajkakkal, nagyon halkan mintha köpött volna egyet. De távozott.

– Jézusom! – folytatta Case. – Miféle lebujt üzemeltetsz te itt? Az ember már egy sört sem ihat meg békében!

– Hahh! – Ratz egy ronggyal végigtörölte a karcos fapultot. – Zone legalább jutalékot fizet a lányok után. Téged csak azért hagylak dolgozni, mert szórakoztató vagy.

Case az italáért nyúlt. Különös csend ereszkedett köréjük egy pillanatra, mintha több száz beszélgetés maradt volna abba egyszerre. Aztán a kurva felvihogott, immár némi hisztérikus éllel.

Ratz felhorkantott.

– Angyal szállt el fölöttünk.

– A kínaiak – bömbölte egy részeg ausztrál –, a rohadt kínaiak találták fel az idegvagdosást! Ha idegmunka kellene, csak a kontinensre mennék. Azok ott értik a módját, haver…

– Na – dörmögte Case a korsóba, a benne felgyülemlett keserűség pedig egészen a torkáig csapott –, ez orbitális baromság.

A japánok már többet felejtettek az idegsebészetről, mint amennyit a kínaiak valaha is tudtak. Chiba zugklinikái jelentették a szakma csúcsát. Minden hónapban vadonatúj technológiai fejlesztésekkel rukkoltak elő, mégsem tudták helyrehozni, amit Case abban a memphisi hotelben szenvedett el.

Már egy éve itt dekkolt, és még mindig a cybertérről álmodott, éjszakáról éjszakára halványuló reménnyel. Bármennyi speedet nyelt le, akárhányszor próbált megváltozni, és akármennyi utat rövidített le, még mindig a mátrixot, a színtelen űrben elterülő színes logikai hálókat látta álmában… A Sprawl különös hazának tűnt a Csendes-óceán felett, és ő már nem konzollovas volt, nem a cybertér cowboya. Csak egy szélhámos a sok közül, aki igyekezett valahogy fennmaradni. Az ilyen japán éjszakákon viszont valósággá váltak az álmok, mint egy nagyon is létező vuduszertartás során, és ő sírni kezdett utánuk. Felzokogott álmában, és egyedül ébredt a sötétben, összegömbölyödve a kapszulájában valamelyik koporsóhotelben. Körmei a matrac sírkövébe vájtak, a memóriahab pedig kidudorodott az ujjai között, ahogy a konzolt próbálta megragadni. De az nem volt ott.

– Tegnap láttam a barátnődet – nyújtotta oda neki Ratz a második Kirint is.

– Nincs olyanom – felelte Case, majd belekortyolt a sörbe.

– Linda Lee kisasszonyt.

Case megrázta a fejét.

– Se nő, se semmi? Csak a meló, művészkém? A biznisznek élsz? – A kocsmáros apró, barna szeme mélyen besüppedt ráncos bőrredői közé. – Szerintem jobban bírtalak, amíg vele voltál. Többet nevettél. Lefogadom, annyira átmész művészbe egyik éjjel, hogy az egyik klinika tartályában végzed bontott alkatrészként.

– Mindjárt megszakad a szívem, Ratz. – Case végzett a sörével, fizetett, és távozott. Csapott vállát teljesen behúzta széldzsekije eső áztatta, terepzöld, műszálas anyaga alatt. A ninsei tömegben tülekedve megcsapta az orrát saját áporodott izzadságszaga.

Case huszonnégy éves volt. Huszonkét éves korában még cowboy volt, renegát, a Sprawl egyik nagymenője. A legjobbaktól tanult, McCoy Pauley-tól és Bobby Quine-től, a szakma nagymenőitől. Szinte permanens adrenalinlázban égett – a fiatalság és a professzionalizmus mellékterméke –, egy egyedi cybertérdeckhez csatlakoztatva, ami a mátrixnak nevezett konszenzuális hallucinációba repítette testetlenné vált tudatát. Tolvajként dolgozott más, gazdagabb tolvajoknak. Megbízói egzotikus szoftverekkel látták el, hogy képes legyen áthatolni a vállalati rendszerek ragyogó falain, és ablakokat nyisson a gazdag adatmezőkre.

Csakhogy minden fogadkozása ellenére ő is elkövette a klasszikus hibát. Lopott az ügyfeleitől. Megtartott magának valamit, és megpróbálta elpasszolni egy amszterdami orgazdán keresztül. Azóta sem derült ki, mivel bukott le, nem mintha ez bármin is változtatott volna. Akkor biztosra vette, hogy meg fog halni, de azok csak mosolyogtak. Szívesen, mondták neki, tartsa csak meg a pénzt. Szüksége lesz rá. Mert – mosolyogtak változatlanul – arról gondoskodni fognak, hogy soha többé ne kapjon munkát.

Orosz katonai mikotoxinnal tették tönkre az idegrendszerét.

Memphisben harminc órán át hallucinált az ágyához szíjazva, miközben a tehetsége mikronról mikronra égett ki belőle.

A károsodás csekély volt, alig észrevehető és végtelenül eredményes.

Case számára maga volt a pokol. Őt a cybertér testetlen eksztázisa éltette. Azokban a bárokban, amelyeket menő cowboyként gyakran látogatott, az elit szenvtelen megvetéssel viseltetett a hús iránt. A test csak hús. Case pedig saját húsának a börtönébe került.

Gyorsan új jenre váltotta a teljes vagyonát. A nagy köteg régi papírpénz pont olyan végtelen ciklusban forgott a világ feketepiacain, mint a Trobriand-szigetek kagylói. Készpénzzel nehéz volt törvényes üzletet kötni a Sprawlban; Japánban ez már illegálisnak számított.

Görcsösen ragaszkodott a meggyőződéshez, hogy itt meg fogja találni a gyógymódot. Chibában. Vagy egy működési engedéllyel rendelkező klinikán, vagy az orvostudomány feketepiacán. Chiba – az implantátumok, az idegvagdosás és a mikrobionika fellegvára – mágnesként vonzotta a Sprawl technobűnöző szubkultúrájának képviselőit.

Chibában végignézte, ahogy újjen-tartalékait két hónap alatt felemésztik a vizsgálatok és a konzultációk. A zugklinikák dolgozói, az ő utolsó reménysége, mindössze elismeréssel adóztak a megcsonkítását végzők szakértelmének, majd lassan megcsóválták a fejüket.

Most már a legolcsóbb koporsókban aludt, a kikötők környékén, a rakpartokat színpadi megvilágításba borító kvarc-halogén reflektorok ragyogásában. Az adásszünetet idéző égbolt vakításában Tokió fényei nem is látszottak oda, még a Fuji Electric Company hatalmas hologramlogója sem. A Tokiói-öböl végtelen síkságnak tűnt, sirályok köröztek fehér hungarocellhabjai felett. A kikötőn túl terült el a város, a gyárkupolákkal fémjelzett nagyvállalati arkológia betonkockáival. A dokkokat és a várost régi utcák keskeny határsávja választotta el egymástól; ennek a környéknek nem volt hivatalos neve. Night City napközben jellegtelenül várakozott a mérgezett ezüst égbolt alatt, szívében Ninseijel és a lehúzott redőnyű ninsei bárokkal, míg a neonfények holtan, a hologramok bénultan várták a sötétet.

A Chattől két sarokra nyugatra, a Jarre de Thé nevű teaházban Case dupla presszókávéval öblítette le az estét bevezető első tablettáját. A nyolcszögletű, lapos, rózsaszín pirula a brazil dex egy erős változata volt, Zone egyik örömlányától szerezte be.

A Jarre falát tükörlapok borították, és mindegyik panelt vörös neoncsíkok keretezték.

Amikor Case magára maradt Chibában, nem volt túl sok pénze, reménye pedig még kevesebb arra, hogy ráleljen a gyógymódra. Halálosan túlpörgette magát, és rá nem jellemző hideg intenzitással hajtotta a pénzt. Az első hónapban két férfit és egy nőt ölt meg olyan összegért, amiért egy évvel korábban a kisujját sem mozdította volna. Ninsei ledarálta, és végül már az utcákban is valamiféle halálvágy kivetülését látta, egy rejtett mérget, amelyről nem is tudta, hogy bekerült a szervezetébe.

Night City olyan volt, mint egy unatkozó kutató elmebeteg szociáldarwinista kísérlete, aki ráadásul folyamatosan lenyomva tartja az előretekerés gombot. Ha valaki abbahagyta a pörgést, nyom nélkül elsüllyedt, aki viszont túlságosan belelendült, az megtörte a feketepiac kényes felületi feszültségét. Az ember mindkét esetben eltűnt, és nem maradt utána más, csak homályos emlék a Ratz-féle állandósult elemek fejében. A szíve, a tüdeje vagy a veséi viszont akár tovább is élhettek valami idegen testében, akinek a zsebe új jennel volt kibélelve, és futotta neki klinikai tartályokra.

Az üzlet errefelé folyamatosan a hallásküszöb alatt duruzsolt. A lustaságért, az óvatlanságért, az elegancia hiányáért és a kifinomult protokollok semmibevételéért halálbüntetés járt.

Amikor a nyolcszögletű pasztilla hatni kezdett, Case még mindig egyedül üldögélt a Jarre de Thé asztalánál. A verejték gombostűhegyei ütköztek ki a tenyerén, és hirtelen tudatára ébredt a karján és a mellkasán lévő összes szőrszál csiklandozásának. Tudta, hogy egy bizonyos ponton névtelen, ősi játékot kezdett saját magával: egy halálos pasziánszot. Már nem hordott fegyvert, és nem ügyelt az alapvető óvintézkedésekre sem. Ő ütötte nyélbe a leggyorsabb, legkockázatosabb ügyleteket az utcán, és elterjedt róla, hogy mindent meg tud szerezni, amire csak igény támad. Énje egy része tudta, hogy egyre fogyatkozó ügyfelei előtt nyilvánvaló, milyen önpusztító a röppályája, a másik része viszont egyenesen megnyugvást lelt a tudatban, hogy a vég már csak idő kérdése. És ez az önelégült halálváró rész irtózott a leginkább Linda Lee gondolatától.

A lányt egy játékteremben látta meg egy esős éjszakán.

A cigarettafüst kék ködét átégető szellemek alatt, a Wizard’s Castle, a Tank War Europa, és New York sziluettje között… És most már mindig így emlékezett rá: arca a nyughatatlan lézerfényben fürdött, vonásai kóddá redukálódtak, járomcsontja vörösen felizzott, amikor a Wizard’s Castle lángba borult; homlokát elöntötte az azúrkék, amikor München elesett a tankháborúban, ajkain forró arany futott végig, amikor egy tovasikló kurzor szikrákat fakasztott egy felhőkarcoló-kanyon faláról. Case aznap este fel volt dobva, mivel Wage ketamintéglája elindult Yokohama felé, és a pénz már a zsebében lapult. Ninsei járdáin meleg eső sistergett, és ahogy belépett az ajtón, a játékba feledkező lány arca valahogy kiemelkedett a konzoloknál álló többtucatnyi emberé közül. Néhány órával később, amikor egy kikötői koporsóban aludt, ugyanolyan volt az arca, a felső ajka pedig arra emlékeztetett, ahogy a gyerekek a repülő madarakat rajzolják.

Case-t valósággal doppingolta a sikeresen megkötött üzlet. Átvágott a termen, hogy a lány mellé állhasson. Látta, hogy felpillant rá. Szürke szeme körül elkenődött a kontúrceruza vonala. A tekintete olyan volt, mint egy közeledő jármű reflektorától halálra vált állaté.

Az éjszakájuk délelőttbe nyúlt, amiben szerepet kapott két jegy a kompkikötőben és első útja az Öblön át. Az eső kitartott, tovább zuhogott Haradzsuku-szerte, cseppekben ült meg a lány nejlonkabátján. Körülöttük tokiói gyerekek sereglettek el a híres butikok mellett fehér saruban és celofánkabátban, amíg a lány ott nem állt mellette egy pacsinkószalon éjféli zakatolásában, úgy szorongatva a kezét, mintha ő is gyermek lenne.

A drogok és feszültség egyhavi egyvelegébe telt, hogy az a folyton riadt szempár a visszatükröződő vágyakozás kútjává váljon. Case látta, ahogy a lány személyisége szétesik, leborjadzik, mint egy jéghegy, a részei pedig elsodródnak, és végül megpillantotta mögöttük a nyers sóvárgást, a függőség éhes mechanizmusát. Látta, hogy a lány milyen összpontosítással veszi magához a következő löketet, és az imádkozó sáskákra emlékeztette, amelyeket Sigában látott mindenfelé az utcai árusoknál, a kék, mutáns pontyok akváriumai és a bambuszketrecbe zárt tücskök között.

Case az üres csészéjére meredt, a kávéból maradt fekete karikát bámulta. Az vibrált a speedtől. A barnára laminált asztallap bemattult a rengeteg apró karcolástól. Miközben a dex felfelé indult a gerincében, Case meglátta maga előtt azt a számtalan, véletlenszerű hatást, ami ilyen felületet eredményez. A Jarre berendezése ócska volt, jellegtelen, múlt századi; kelletlenül keveredtek a japán eredetű motívumok a halvány milánói műanyagokkal. Mintha az egészet vékony filmréteg borította volna, mintha egymillió vendég rossz közérzetét tapasztva a tükrökre és az egykor fényes plasztikborításra, letörölhetetlen ködöt vonva mindenre.

– Hé, Case, haverfej…

Felnézett a kontúrceruzával kihúzott szürke szempárba. A lány kopott, francia űrhajószubbonyt viselt, és új, fehér edzőcipőt.

– Már kerestelek. – Leült vele szemben, és az asztalra könyökölt. Kék overallján a cipzár vállban kiszakadt; Case tekintete automatikusan keresni kezdte a tűszúrásnyomokat a karján. – Kérsz egy cigit?

A lány előkotort egy gyűrött doboz Yeheyuan cigarettát a bokazsebéből, és odakínálta. Case elvett egy szálat, és hagyta, hogy Linda tüzet adjon egy piros műanyag öngyújtóval.

– Alszol te rendesen, Case? Fáradtnak tűnsz. – Délibb dialektusa volt a sprawlinál, Atlanta környéki. Szeme alatt sápadtnak és egészségtelennek tűnt a bőr, de azért simának és feszesnek is. Húszéves volt. A szája sarkában már megjelentek a nem múló fájdalomráncok. Sötét haját nyomott mintás selyemszalag fogta össze hátul. A mintája talán mikroáramköröket idézett, vagy egy város térképét.

– Ha eszembe jut bevenni a tablettáimat, akkor nem – felelte Case. Elárasztotta a vágyakozás szinte kézzelfogható lökete, a magányosságé és az amfetamin hullámhosszát meglovagoló gerjedelemé. Felidézte a lány bőrének illatát a kikötő melletti koporsó túlfűtött sötétjében, a derekánál összekulcsolt ujjait.

Az egész csak hús, gondolta, azt akarja.

– Wage – szólalt meg a lány, összehúzva a szemét – lyukat akar látni az arcodon. – A saját cigarettáját is meggyújtotta.

– Ki mondta? Ratz? Ratzcal beszéltél?

– Nem. Monával. A legújabb pasija Wage egyik embere.

– Nem tartozom neki annyival. És ha kicsinál, végképp búcsút inthet a pénzének – vont vállat Case.

– Már túl sokan lógnak neki. Lehet, hogy veled fog példát statuálni. Vigyázz magadra! Komolyan mondom.

– Persze. És te, Linda? Van hol aludnod?

– Aludni. – A lány megrázta a fejét. – Persze, Case. – Megborzongott, és előregörnyedt az asztal felett. Arcát halvány verejtékréteg borította. Cage kotorászott a kabátzsebében, majd egy gyűrött ötvenest húzott elő.

– Tessék! – Automatikusan kisimította az asztal alatt, négyrét hajtotta, és átnyújtotta a lánynak.

– Erre neked is szükséged van, cukorborsó. Jobb lenne, ha Wage-nek adnád. – A szürke szempárban megjelent valami, amit Case nem tudott megfejteni, valami, amit még sohasem látott.

– Wage-nek sokkal többel tartozom. Vedd csak el! Többet is várok még onnan, ahonnan ez jött – hazudta, és közben figyelte, ahogy az új jen eltűnik egy cipzáros zsebben.

– Szerezd meg a pénzed, Case, és keresd meg gyorsan Wage-et!

– Viszlát, Linda! – A férfi felállt.

– Persze. – A lány mindkét írisze alatt megjelent egy milliméternyi fehérség. Szanpaku. – Vigyázz magadra!

Case bólintott. Alig várta, hogy elhúzhassa a csíkot.

Amikor visszanézett a becsapódó műanyag ajtóra, a lány szemét látta tükröződni egy vörös neonketrecben.

Péntek éjszaka Ninseiben.

Elhaladt a jakitoristandok és a masszázsszalonok mellett, utána egy Beautiful Girl nevű franchise-kávézó következett, aztán meg egy játékterem elektronikus hangvihara. Ahogy kitért egy sötét öltönyös szarari alkalmazott útjából, észrevette a férfi jobb keze fejére tetovált Mitsubishi–Genentech-logót.

Vajon eredeti volt? Ha igen, gondolta Case, akkor az illető bajban van. Ha nem, akkor megérdemli. Az M–G-alkalmazottakba egy bizonyos szint fölött fejlett mikroprocesszorokat ültettek be, amelyek a mutagének szintjét ellenőrizték a vérükben. Egy ilyen cuccért simán kinyírják az embert Night Cityben, a hulláját meg egyenesen betolják egy zugklinikára.

A szarari alkalmazott japán volt, Ninseiben viszont túlnyomórészt gajdzsinok nyüzsögtek. Matrózcsapatok a kikötőből, magányos, feszült turisták, akik az útikönyvekben nem szereplő élvezeteket hajszolták, implantátumokat villogtató sprawli nehézfiúk, valamint mindenféle rendű ér rangú szélhámos járta az utcákat a vágy és az üzlet bonyolult táncában.

Számtalan elmélet született arra, hogy Chiba City miért viseli el a Ninsei-enklávét, de Case a felé a magyarázat felé hajlott, hogy a negyedet a Jakuza tartja fent egyfajta történelmi rezervátumként, a szerény származás mementójaként. De abban a vélekedésben is látott némi logikát, hogy a technológiai virágzásnak törvényen kívüli zónákra is szüksége van, és Night City létét nem a lakói indokolják, hanem a technológia szándékosan felügyelet nélkül hagyott homokozójaként szolgál.

Lindának vajon igaza volt?, tűnődött el a lámpára meredve. Wage tényleg meg akarja ölni, hogy példát statuáljon? Ezt nem érezte jogosnak. Persze Wage főleg illegális szerves vegyületekkel foglalkozott, és azt mondják, az ilyesmihez őrültnek kell lenni.

Linda azt állította, hogy Wage holtan akarja látni. Case tisztában volt azzal, hogy az utcasarki bizniszeknél igazából sem a vevőnek, sem az eladónak nincs szüksége rá. Közvetítőként az a feladata, hogy betöltse a szükséges rossz szerepét. A hazugságok vésőjével vájta ki magának ezt a kétes piaci rést, az árulás lapátjával hányta ki belőle egyik éjszakát a másik után. Most pedig érezte, hogy kezdenek ráomlani a falai, amitől különös eufória előszele csapta meg.

Előző héten nem továbbított egy szintetikus mirigyváladékot, és nagyobb haszonnal dobta piacra a megszokottnál. Tudta, hogy Wage-nek ez szúrja a szemét. Az ilyeneknek kilenc éve Wage volt az elsődleges beszállítója Chibában, és ráadásul azon kevés gajdzsin kereskedők közé tartozott, akinek sikerült kapcsolatokat kiépítenie Night City határain túli, szigorúan hierarchikus bűnözőtársadalomban. A genetikai alapanyagok és a hormonok a fedőcégek és hamis személyiségek bonyolult rendszerén keresztül csorogtak le Ninseibe. Wage-nek valahogy sikerült visszanyomoznia valamit egyszer, és mostanra tíznél is több városban örvendhetett biztos kapcsolatoknak.

Case azon kapta magát, hogy egy kirakatot bámul. A bolt apró, színes kütyüket kínált matrózoknak. Karórákat, pillangókéseket, öngyújtókat, mini-videókamerákat, szimstim deckeket, végükön súllyal ellátott manrikiláncokat és surikeneket. A surikenek, a pengeéles karmú acélcsillagok mindig lenyűgözték. Némelyik krómszínű volt, mások feketék, megint másoknak szivárványszínben játszott a felszíne, mint a vízen elterült olajé. De a tekintetét leginkább a krómszínűek vonzották. Puha, skarlátvörös mikroszálas műbőrön állították ki őket, szinte láthatatlan damilra függesztve; a közepüket sárkányok vagy jin-jang szimbólumok díszítették. Magukra vonzották és megcsavarták az utca neonfényeit, és Case-be belehasított az érzés, hogy ezek alatt a csillagok alatt utazik, a sorsát olcsó króm csillagképek szabják meg.

– Julie – mondta a csillagainak. – Ideje meglátogatnom a jó öreg Julie-t. Ő tudni fogja.

Julius Deane százharmincöt éves volt, heti szinten költött vagyonokat a szervezete működését módosító szérumokra és hormonokra. A korosodás elleni legfőbb fegyvere évente megismételt tokiói zarándokútja volt; ott a génsebészek felfrissítették a DNS-kódját, amit Chibában nem tudtak megcsinálni. Utána Hongkongba utazott, és megrendelte a legújabb divat szerinti öltönyeit és ingeit. Nemnélkülinek és emberfelettien türelmesnek tűnt, a legfőbb örömét valószínűleg a ruházkodás vallásának ezoterikus formáiban lelte. Case még sohasem látta rajta kétszer ugyanazt a szettet, holott a ruhái gyaníthatóan előző századi öltözékek aprólékosan kidolgozott rekonstrukciói voltak. Arany pókháló keretű dioptriás szemüvegének lencséit rózsaszín szintetikus kvarcból csiszolták, és olyan alakúra metszették, mint a viktoriánus babaházak tükreit.

Az irodája egy raktárépületben volt Ninsei mögött, és egy részét mintha évekkel korábban itt-ott véletlenszerűen teleszórták volna európai bútorokkal, amiből arra lehetett következtetni, hogy Deane egykor lakásként akarta hasznosítani a helyiségeket. Annak a szobának az egyik falánál, ahol Case várakozott, neoazték könyvespolcok porosodtak. Két termetes, Disney-stílusú asztali lámpa keltett esetlen benyomást egy alacsony, Kandinszkijt idéző, vörös lakk dohányzóasztalon. Egy Dalí-óra lógott le a falról a könyvespolcok között, eltorzult számlapja a csupasz betonpadló felé csordult. Hologrammutatói forgás közben megnyúltak vagy összezsugorodtak a számlapot követve, de soha nem a pontos időt mutatták. A helyiség tömve volt üvegszálas szállítómodulokkal, amelyekből szárított gyömbér illata terjengett.

– Tisztának látszol, öregfiú – szólalt meg Deane testetlen hangja. – Gyere be!

Mágneses reteszek nyíltak ki csattanva a hatalmas, rózsafa-utánzatú ajtóban, a könyvespolcoktól balra. JULIUS DEANE EXPORT-IMPORT, hirdette a felirat a műanyagon, hámló, öntapadós nagybetűkkel. Ha Deane rögtönzött előszobájában az össze nem illő bútorok az előző évszázad végét idézték, maga az iroda ugyanannak a századnak a kezdetéről származhatott.

Deane ránctalan, rózsaszín arca egy ősöreg, szögletes, sötétzöld ernyőjű rézlámpa fényköréből méregette Case-t. Az importőr egy hatalmas, biztonságot jelentő festett acélasztalnál ült, két oldalán egy-egy magas, valamiféle sápadt fából készült fiókos szekrény tornyosult. Case arra tippelt, hogy egykor akták tárolására használhattak ilyen bútorokat. Az asztallapon kazetták, sárga nyomtatványok és egy mechanikus írógép különböző alkatrészei hevertek; utóbbit Deane-nek eddig nem jutott ideje összeszerelni.

– Mi szél hozott, fiú? – kérdezte, miközben Case elé tolt egy hosszúkás darab, kék-fehér kockás papírba csomagolt aszalt gyömbért. – Kóstold meg! Ting Ting Djahe, a legjobb. – Case visszautasította, leült egy billegő fa forgószékbe, és végighúzta az ujját egyik fekete nadrágszárának kopott varrásán. – Julie, úgy hallom, Wage meg akar ölni.

– Á! Nofene. És ezt hol hallottad, ha szabad kérdeznem?

– Emberektől.

– Emberektől – visszhangozta Deane gyömbért forgatva a szájában. – Miféle emberektől? Barátoktól?

Case bólintott.

– Nem mindig könnyű megállapítani, ki az ember barátja, igaz?

– Tartozom neki egy kis pénzzel, Deane. Nem mondott neked semmit?

– Mostanában nem érintkeztünk. – Az öregember felsóhajtott. – Persze ha mégis tudnék valamit, nem biztos, hogy olyan helyzetben lennék, hogy elmondhassam neked. A dolgok állását tekintve, érted.

– A dolgokét?

– Ő egy fontos kapcsolat, Case.

– Igen. Meg akar ölni, Julie?

– Nem tudok róla. – Deane megvonta a vállát. Mintha csak a gyömbér áráról diskuráltak volna. – Amennyiben ez megalapozatlan pletykának bizonyul, öregfiú, gyere vissza úgy egy hét múlva, és neked is jut egy kis valami Szingapúrból.

– A Bencoolen utcai Nan Hai hotelből?

– Sok a kérdés, fiam! – vigyorodott el Deane. Az acélasztalon lehallgatászavaró eszközök is álltak kisebb vagyont érő kupacban.

– Még találkozunk, Julie. Beköszönök Wage-hez.

Deane ujjai felemelkedtek, hogy végigsimítsanak halvány selyem nyakkendőjének tökéletes csomóján.

Case nem egészen egysaroknyira jutott Deane irodájától, amikor beléhasított a szinte sejtszintű bizonyosság, hogy valaki követi, méghozzá nagyon közelről.

Bizonyos mértékű egészséges paranoiát természetesnek vett. Csak arra figyelt, hogy ne hagyja elfajulni, ami elég nehéz volt a nyolcszöghegyek mögött. Leküzdötte az adrenalinhullámot, és keskeny arcára az unott üresség álarcát erőltette, úgy tett, mintha csak sodródna a tömeggel. Amikor meglátott egy sötét kirakatot, sikerült megállnia mellette. Az üzlethelyiségben eredetileg minisebészet üzemelt, de átmenetileg bezárták felújítás miatt. Case, kezét a dzsekije zsebében tartva bebámult az üvegen át a faragott műjáde piedesztálon fekvő, lombikban növesztett hús lapos rombuszára. A rajta lévő bőr színe Zone örömlányaira emlékeztette; egy beültetett chiphez drótozott világító, tetovált digitális kijelző díszítette. Miért vacakolna az ember műtétekkel – merült fel benne a gondolat, miközben verejték csorgott végig a bordáin –, ha a zsebében is hordhatja ezt a cuccot?

Anélkül, hogy megmozdította volna a fejét, felemelte a tekintetét, és a körülötte áramló tömeget figyelte a tükröződő üvegben.

Ott.

A rövid ujjú, terepszínű egyenruhás matrózok mögött. Sötét haj, tükrös lencséjű szemüveg, sötét ruházat, karcsú alak…

Már el is tűnt.

Case nekiiramodott, legörnyedve, a testek között cikázva.

– Kölcsönadsz nekem egy pisztolyt, Shin?

A fiú elmosolyodott.

– Két óra. – Egy sigai szusistand mögött álltak, a friss, nyers tengeri herkentyűk szagában. – Visszajössz, két óra.

– Most kell, tesó. Nincs most nálad valami?

Shin kotorászni kezdett a kiürült kétliteres vízitormaporos flakonok mögött. Előhúzott egy keskeny, szürke nejlonba tekert csomagot.

– Sokkoló. Egy óra, húsz új jen. Harminc letét.

– A picsába! Nem ilyen kell. Egy pisztolyra van szükségem. Elképzelhető, hogy le akarok lőni valakit, érted?

A fiú vállat vont, és visszatette a sokkolót a tormaporos flakonok mögé. – Két óra.

Az üzletbe belépve rá sem pillantott a kiállított surikenekre. Életében nem dobott el egyet sem.

Vett két csomag Yeheyuant egy Mitsubishi bankchippel, amely Charles Derek May névre szólt. Ez még mindig jobb volt a Truman Starrnál, aminél elfogadhatóbbat nem tudott szerezni az útleveléhez.

A terminál mögött álló japán nő a látszat alapján rávert pár évet a jó öreg Deane-re, de minden orvosi segítség nélkül. Case elővette a vékony tekercs jent a zsebéből, és megmutatta neki.

– Fegyvert akarok venni.

Az eladó a késekkel teli vitrin felé mutatott.

– Nem – felelte Case. – Nem szeretem a késeket.

A nő előhúzott egy hosszúkás dobozt a pult alól. A fedele sárga kartonból volt, rápecsételve egy összetekeredett, felfújt csuklyájú kobra sematikus rajza. A dobozban nyolc egyforma, selyempapírba csavart henger lapult. Case végignézte, ahogy a foltos, barna ujjak lehámozzák a csomagolást az egyikről. A nő elé tartotta a tárgyat, hogy megvizsgálhassa: matt acélcső volt, egyik végén bőrszíj, a másikon egy kis bronzpiramis. Az asszony a markába fogta a csövet, a másik mutató- és hüvelykujjával pedig megfogta a piramist, és meghúzta. Három olajozott, teleszkópos alkatrész siklott ki az eszközből pattanásig feszült rugókon, majd a helyükre kattantak.

– Kobra – mondta a nő.

Ninsei neonremegése alatt gonoszan szürkéllett az ég. Rossz lett a levegő is, mintha fogakat növesztett volna. A járókelők fele szűrős maszkot viselt. Case tíz percet töltött a vizeldében azzal, hogy megpróbálta kitalálni, hogyan rejthetné el a legkényelmesebben a kobrát. Végül megelégedett azzal, hogy a farmernadrágja derekába tűzte a nyelét, így a csöve átlósan a hasára simult. A piramis alakú hegy a bordái és a dzsekije bélése között lapult meg. Úgy érezte, mintha az eszköz bármelyik lépésénél kieshetne a járdára, mégis biztonságérzettel töltötte el.

A Chatbe alapvetően nem a drogüzérek jártak, de hétköznap azért be-betértek az ilyesfajta vendégek is. Pénteken és szombaton más volt a helyzet. A törzsvendégek legnagyobbrészt megmaradtak, de kisebbségbe szorultak a matrózok és a rájuk vadászó specialisták áradata mögött. Case, miután belépett az ajtón, Ratzot kereste a tekintetével, de sehol nem látta. Lonny Zone, a helyi strici üveges tekintetű, atyai érdeklődéssel figyelte az egyik neki dolgozó lányt, aki egy tengerészt próbált éppen megpuhítani. Zone arra a nyugtatóra volt ráállva, amit a japánok Felhőtáncosoknak neveztek. Case elkapta a strici pillantását, majd intett neki, hogy menjen a pulthoz. Zone lassított felvételként siklott végig a tömegen, arca nyúlt volt, békés.

– Láttad ma Wage-et, Lonny?

Zone a tőle megszokott higgadtsággal mérte végi. Megrázta a fejét.

– Biztos, haver?

– Talán a Nambanban. Talán olyan két órája.

– Voltak vele bérfiúk? Az egyik vékony, sötét hajú, esetleg fekete dzsekiben?

– Nem – felelte végül Zone. Sima homloka ráncokba szaladt, jelezve, mekkora erőfeszítést okoz neki ennyi értelmetlen részlet felidézése. – Nagyfiúk. Implantosok. – Alig látszott a szeme fehérje, az íriszéből pedig még kevesebb, ugyanakkor lecsüngő szemhéja alatt hatalmasra tágultak a pupillái. Hosszan meredt Case arcába, majd leeresztette a tekintetét. Észrevette a kidudorodó acélkorbácsot.

– Kobra – állapította meg, majd felvonta a szemöldökét. – Ki akarsz csinálni valakit?

– Viszlát, Lonny! – Case kisétált a bárból.

Megint követték. Ebben biztos volt. Érezte, hogy belehasít az eksztázis, a nyolcszögekbe és az adrenalinba valami más is vegyül. Te élvezed ezt, gondolta. Te megőrültél.

Furcsa és nagyon hasonlatos módon ez is olyannak tűnt, mint a repülés a mátrixban. Ha az ember eléggé be van állva, és egy kétségbeejtő, de különösen elvont zűrös helyzetben találja magát, előfordulhat, hogy Ninsei egy adatmezővé változik a szeme előtt, mint ahogy egykor a mátrix is különböző sejtfunkciókat ellátó fehérjékre emlékeztette. És az ember ilyenkor nagy sebességre váltva cikázhat benne, teljesen a részévé válva, mégis távol az egésztől, körülötte meg ott táncol a biznisz, az információcsere, a feketepiac útvesztőjében hússá változtatott adat…

Rajta, Case, mondta magában. Rántsd be őket! Erre fognak számítani a legkevésbé. Félsaroknyira járt a játékteremtől, ahol először találkozott Linda Leevel.

Egy csapat matróz rebbent szét előtte, ahogy végigrohant a Ninsein. Egyikük utánakiabált valamit spanyolul. Bevetette magát a bejáraton, és a lárma úgy csapott össze a feje felett, mint a tajték, az érzékelhetetlenül mély hangok a gyomrában dübörögtek. Valaki bevitt egy tíz megatonnás csapást a Tank War Europában, és a játékterem elmerült a szimulált légrobbanás fehérzajában, közben élénk tűzgolyóhologram gombafelhője jelent meg a fejük fölött. Case átvágott jobbra, és felrohant egy festetlen faforgácslapokból készült lépcsőn. Egyszer már járt ott Wage-dzsel, egy vényköteles hormonális hormontriggerről folytattak üzleti tárgyalást egy Matsuga nevű férfival. Még emlékezett a folyosóra, a foltos szőnyegre, az apró irodafülkékre nyíló egyforma ajtókra. Az egyik most nyitva volt. Fekete trikós japán lány pillantott fel egy fehér terminálról. A mögötte lévő görög utazási plakáton áramvonalas ideogrammák keveredtek az Égei-kékségbe.

– Hívja fel ide a biztonságiakat – mondta neki Case.

Végigrohant a folyosón, és eltűnt a lány szeme elől. Az utolsó két ajtó csukva volt, feltételezése szerint zárva is. Megpördült, és nekicsapta szintetikus anyagú futócipőjének talpát a kékre lakkozott műanyag ajtó szabadon álló oldalának. Az ajtó felpattant, széthasadt keretéből olcsó alapanyag hullott. A sötétségben egy terminálház fehér körvonala ködlött fel. Case a jobb oldali ajtóhoz ugrott, két kézzel megragadta az áttetsző műanyag ajtógombot, és teljes erejéből nekivetette magát. Valami elpattant, és ő már bent is termett. Itt találkoztak Wage-dzsel és Matsugával, de az üzletfelük fedőcége már rég eltűnt. Se terminálok, se semmi. A játékterem mögötti sikátorból fény szivárgott be a kormos plexin. Csak egy fali csatlakozóból induló üvegszálas kábel, egy halom piszkos kajásdoboz és egy elektromos ventilátor lapát nélküli kosara látszott.

Az ablakot egyetlen olcsó plexilap takarta. Case lerázta magáról a dzsekijét, a jobb ökle köré tekerte, és ütött. A lap széthasadt, és még két ütés után kiszabadult a keretből. A játékok tompa hangzavarát akkor egy riasztó harsogta túl, amit vagy a betört ablak, vagy a folyosó elején dolgozó lány indított be.

Case megfordult, felhúzta a dzsekijét, és teljes hosszában kieresztette a kobrát.

A csukott ajtó mögött lapulva arra számított, hogy a követője azt feltételezi majd, a lerúgott zsanérú ajtón ment be. A kobra bronzpiramisa finoman hintázni kezdett, rugós nyele felerősítette a pulzusát.

Semmi sem történt. Csak a riasztó sivított, a játékok csattogtak, a szíve kalapált. Amikor megjelent a félelem, olyan benyomást keltett, mint egy félig elfeledett barát. Nem a dexparanoia hideg, hirtelen mechanizmusa volt, hanem szimpla állati rettegés. Case már olyan régóta élt az állandósult szorongás peremén, hogy szinte el is felejtette, milyen az igazi félelem.

Az iroda az a fajta hely volt, ahol az emberek meg szoktak halni. Lehet, hogy itt éri a vég. Lehet, hogy lőfegyver lesz náluk…

Egy csattanás a folyosó túlsó végéről. Egy japánul kiabáló férfihang. Egy sikoltás, a nyers rettegésé. Újabb csattanás.

És léptek, amelyek minden sietség nélkül közelednek.

Elhaladnak a csukott ajtó előtt. Három gyors szívverés erejére megállnak. Majd visszatérnek. Egy, kettő, három. Bakancstalp csosszan a szőnyegen.

A nyolcszögből merített bátorságának az utolsó cseppje is elpárolgott belőle. Visszapattintotta a kobrát a nyelébe, és a félelemtől vakon, sikoltozó idegekkel az ablak felé vetette magát. Már fent is termett, aztán kint a párkányon, és zuhanni kezdett, mielőtt tudatosult volna benne, mit is csinál. A becsapódástól tompa fájdalomrudak hasítottak a sípcsontjába.

Egy résnyire nyitott szolgálati ajtó keskeny fénycsíkjában egy köteg eldobott üvegszálas optikai kábel és egy kiszuperált konzol háza rajzolódott ki. Case arccal ráesett egy átnedvesedett forgácslapra, ahonnan a konzol árnyékába gurult. Az iroda ablaka halvány fénykockának tűnt. A riasztó hangja még mindig hullámzott, idekint hangosabban, mert a hátsó fal eltompította a játékok ricsaját.

Egy fej jelent meg az ablakkeretben, a folyosói neonfény háttere előtt, majd eltűnt. Aztán ismét megjelent, de Case még mindig nem tudta kivenni a vonásait. Ezüst csillant a szemében.

– A fenébe! – mondta egy női hang észak-sprawli kiejtéssel.

A fej eltűnt. Case lassan elszámolt húszig a konzol alatt, majd feltápászkodott. Az acélkobra még mindig ott volt a kezében, és beletelt néhány pillanatba, amíg fel tudta idézni, hogy mi is az. Aztán elsántikált a sikátorban, a bal bokájára nem nehezedett rá.

Shin pisztolya egy Walther PPK dél-amerikai másolatának ötvenéves vietnámi imitációja volt, beakadt ravasszal. Egy 22-es puska tárával látták el, és Case jobban örült volna ólomazid töltényeknek, de Shin egyszerű kínai üreges hegyű lőszereket adott el neki. Mindenesetre lőfegyver volt a kezében, kilenc tölténnyel, és a szusistandtól a Shigán gyalogolva féltőn dédelgette a zsebében. Az élénkvörös műanyag markolat támadó sárkányt formázott, ezt simogatta a hüvelykujjával a sötétben. A kobrát egy szemeteskonténerbe száműzte a Ninsein, és szárazon lenyelt egy újabb nyolcszöget.

A tablettától felragyogtak az áramkörei, és ezen a löketen úszott végig a Shigán a Ninseihez, majd át a Baiitsura. Úgy döntött, a követője bizonyára lekopott, amit jól is tett. Telefonálnia kellett, üzleteket kötnie, és ezek nem várhattak. Egysaroknyira a Baiitsun, a kikötő felé jellegtelen, ronda sárga téglából készült tízemeletes irodaépület állt. Az ablakai már sötétek voltak, de ha az ember hátrahajtotta a fejét, láthatta a tető halvány neonfényét. OLCSÓ HOTEL – hirdették a főbejárat melletti kivilágítatlan neonbetűk egy rakás ideogramma alatt. Ha volt is a helynek rendes neve, Case nem ismerte; mindig csak Olcsó Hotelként emlegették. Megközelíteni a Baiitsuról nyíló egyik sikátoron át lehetett, ott egy lift várakozott egy átlátszó akna alján. Az Olcsó Hotelhez hasonlóan a lift is megkésett gondolatnak tűnt; az akna falát bambusszal és epoxigyantával tapasztották az épülethez. Case bemászott a plexiketrecbe, és elindította a felvonót az erre szolgáló, felirat nélküli merev mágnesszalaggal.

Ebben az épületben bérelt egy koporsót. Hetente fizette, mióta Chibába érkezett, de még soha nem aludt az Olcsó Hotelben. Még olcsóbb helyeken aludt.

A liftben parfüm- és cigarettaszag terjengett. A falai össze voltak tapogatva és karistolva. Miután az ötödik szint fölé emelkedett, meglátta Ninsei fényeit. Ujjaival dobolni kezdett a pisztoly markolatán, a fülke pedig sziszegve, fokozatosan lelassult. A lift, mint mindig, most is erőteljes rándulással állt meg, de Case már felkészült erre. Kilépett az udvarra, ami egyszerre szolgált előtérként és kertként.

A négyzet alakú zöld műfű szőnyeg közepén egy japán kamasz ült egy C alakú konzol mögött, és tankönyvet olvasgatott. A fehér, üvegszálas koporsók egy ipari állványrendszeren sorakoztak. Hatszintnyi koporsó, oldalanként tíz darab. Case a fiú felé biccentett, majd átsántikált a műfüvön a legközelebbi létrához. Az egész építmény tetejét olcsó, laminált szigetelőréteg borította, ami erős szélben zörgött, esőben meg beázott, de a koporsókat aránylag nehezen lehetett kulcs nélkül kinyitni.

A függőfolyosó rostélya meg-megremegett a súlya alatt, miközben végighaladt a harmadik szinten a 92-es számig. A koporsók három méter hosszúak voltak, ovális ajtajuk egy méter széles és majdnem másfél méter magas. Case bedugta mágneskulcsát a résbe, és megvárta, amíg a házi számítógép azonosítja. A mágneses reteszek megnyugtató kattanással kinyíltak, majd a tolóajtó a rugók nyikorgása közepette a magasba emelkedett. Neonlámpák keltek életre villogva, ahogy Case bemászott, majd behúzta maga mögött az ajtót, és rácsapott a manuális reteszt aktiváló panelre.

A 92-esben nem volt más, csak egy standard Hitachi zsebszámítógép és egy kis, fehér polisztirol hűtőláda. Ez utóbbiban három tízkilós, a párolgás késleltetése érdekében gondosan papírba csomagolt szárazjéghasáb maradéka lapult, meg egy alumíniumlombik. Case leguggolt a barna memóriahablapra, amely egyszerre szolgált padlóként és ágyként, kivette a zsebéből Shin 22-est, és a hűtőláda tetejére tette. Utána levette a dzsekijét. A koporsó terminálja a konkáv falba volt beépítve, azzal a panellal szemben, amely a házirend pontjait sorolta fel hét nyelven. Case kivette a rózsaszín telefont a helyéről, és emlékezetből bepötyögött egy hongkongi számot. Hagyta, hogy ötször kicsengjen, majd letette. A Hitachiban lévő három megabájtnyi értékes adatot tartalmazó RAM vásárlója nem fogadott hívásokat.

Beütött egy számot a tokiói Sindzsukuban.

Egy nő szólt bele japánul.

– Kígyóember ott van?

– Nagyon örülök, hogy hallok maga felől – szállt be a Kígyóember is egy melléken. – Már számítottam a hívására.

– Megszereztem a zenét, amit akart – pillantott Case a hűtőládára.

– Ezt örömmel hallom. Mindazonáltal likviditási problémáink vannak. Tud hitelezni?

– Ne már, ember! Nagy szükségem lenne a pénzre.

A Kígyóember letette.

– Te szemét! – mondta Case a zúgó kagylóba. Az olcsó kis pisztolyra meredt.

– Zűrös – jelentette ki. – Ma minden nagyon rázósnak tűnik.

Egy órával pirkadat előtt sétált be a Chatbe, mindkét kezét a kabátja zsebében tartva, egyikkel a bérelt pisztolyt fogta, a másikkal az alumíniumpalackot.

Ratz az egyik hátsó asztalnál ült egy nyikorgós széken, százhúsz kilónyi tésztás testével a falnak támaszkodva, és Apollonaris vizet ivott egy söröskrigliből. A pultnál egy Kurt nevű brazil kölyök dolgozott, ő szolgálta ki a legnagyobbrészt néma részegekből álló gyér közönséget. Kopaszra borotvált fején vékony verejtékréteg csillogott.

– Rosszul nézel ki, művész barátom – villantotta meg Ratz fogai nedves romjait.

– Pedig jól vagyok – vigyorodott el Case, mint egy koponya. – Szuper jól. – Leereszkedett Ratzcal szemben a székre, de a kezét még mindig a zsebében tartotta.

– Persze. És piából és szerekből épített hordozható légvédelmi bunkerben mászkálsz ide-oda. Védelem a nagyobb érzelmek ellen, az ám.

– Nem szállnál le rólam, Ratz? Nem láttad Wage-et?

– Védelem a félelem és a magány ellen – folytatta a pultos. – Hallgass a félelemre! Lehet, hogy a barátod.

– Mit hallottál a mai balhéról a játékteremben, Ratz? Megsérült valaki?

– Egy őrült megvágott egy biztonsági őrt. – Ratz vállat vont. – Azt mondják, egy lány.

– Beszélnem kell Wage-dzsel, Ratz, én…

– Á! – A kocsmáros szája elkeskenyedett, egyetlen vonallá szűkült. Case háta mögé nézett, a bejárat felé. – Úgy tűnik, mindjárt fogsz is.

Case lelki szemei előtt hirtelen felvillantak a kirakatban látott surikenek. A speed dalolni kezdett a fejében. A pisztoly a tenyerében síkossá vált az izzadságtól.

– Herr Wage! – köszönt Ratz lassan kinyújtva rózsaszín műkarját, mintha arra számítana, hogy megrázzák. – Micsoda öröm! Ritkán tisztel meg minket.

Case megfordult, és felnézett Wage jellegtelen maszkra emlékeztető, cserzett arcába. Szemei lombikban nevelt, tengerzöld Nikon implantátumok voltak. Acélszürke selyemöltönyt viselt, két csuklóján egyszerű platina karkötővel. Két bérfiú vette közre, szinte egyforma fiatalemberek. Karjuk és válluk csak úgy dudorodott a művi izomtól.

– Hogy vagy, Case?

– Uraim! – Ratz rózsaszín műanyag karmával felemelte az asztalról a csurig telt hamutartót. – Nem akarok itt bajt. – A Tsingtao sört hirdető reklámhamutartó vastag, törhetetlen műanyagból készült, de Ratz minden további nélkül összemorzsolta, műkezéből csikkek és zöld műanyagszilánkok zuhogtak az asztalra. – Ugye megértik?

– Hé, szivi – szólalt meg az egyik bérfiú –, nem akarod ezt rajtam is kipróbálni?

– Ne fáradj azzal, hogy lábra célzol, Kurt – folytatta Ratz társalgási hangnemben. Case körbepillantott a helyiségben, és látta, hogy a pult mögött álló brazil egy Smith & Wesson tömegoszlatót fog a trióra. A fegyver papírvékony ötvözetből készült csöve kilométernyi üvegszállal volt körbetekerve, és akkora volt, hogy egy ököl is belefért volna. A csontvázszerű tárban öt kövér, narancssárga töltény sorakozott. Szubszonikus gumilövedékek.

– Hivatalosan nem minősül fegyvernek – jegyezte meg Ratz.

– Hé, Ratz – szólalt meg Case –, jövök neked eggyel.

– Dehogy jössz – vont vállat a pultos. – Ezeknek lehetne több eszük – meredt Wage-re és a bérfiúkra. – A Chatsubóban nem nyírnak ki senkit.

Wage köhécselt.

– Ki beszélt kinyírásról? Csak bizniszről szeretnénk beszélgetni. Case és én. Mi együtt dolgozunk.

Case elővette a 22-est a zsebéből, és Wage ágyékára tartotta.

– Úgy hallottam, le akarsz számolni velem. – Ratz rózsaszín karma a pisztolyra fonódott, és Case hagyta elernyedni a kezét.

– Hallod, Case, mondd már meg, mi a fasz bajod van. Begolyóztál, vagy mi? Mi ez a hülyeség, hogy meg akarlak ölni? – Wage a bal oldalán álló fiúhoz fordult. – Ti ketten menjetek vissza a Nambanba! Várjatok meg ott.

Case végignézte, ahogy átvágnak a báron. A helyiség időközben szinte teljesen kiürült, Kurt és egy részeg, egyenruhás matróz maradt csak, utóbbi egy bárszék lábánál gömbölyödött össze. A Smith & Wesson csöve követte a párost az ajtóig, majd visszalendült Wage felé. Case pisztolyának tára nagyot csattant az asztalon. Ratz a karmába fogta a fegyvert, és kiürítette a tárat.

– Ki mondta, hogy ki akarlak nyírni, Case? – kérdezte újra Wage.

Linda.

– Hm? Ki? Valaki át akart vágni.

A matróz felnyögött, majd sugárban hányni kezdett.

– Vidd ki innen! – szólt oda Ratz Kurtnak. A fiú már a pult peremén ült, és a Smith & Wessonnal az ölében éppen cigarettára gyújtott.

Case érezte, hogy rázuhan az éjszaka súlya, mintha egy zsák nedves homok ereszkedne a szeme mögé. Kivette a zsebéből az alumíniumpalackot, és átnyújtotta Wage-nek.

– Csak ennyim van. Hipofiták. Ötszázat megadnak érte, ha gyorsan elpasszolod. A többi lét egy RAM-ba fektettem, de annak már vége.

– Jól vagy, Case? – A palack már el is tűnt egy szürke hajtóka mögött. – Úgy értem, oké, egálba kerültünk, de rosszul nézel ki. Mint a mosogatórongy. Jobb lenne, ha elhúznál kialudni magad.

– Igen. – Case felállt, és érezte, hogy megfordul körülötte a Chat. – Nos, volt egy ötvenesem, de azt odaadtam valakinek. – Felkuncogott. Megfogta a 22-es tárát, és a mellette heverő tölténnyel együtt az egyik zsebébe ejtette, a pisztolyt meg a másikba. – El kell mennem Shinhez visszaszerezni a letétemet.

– Menj haza! – szólt rá Ratz, és a szék megnyikordult alatta, mintha zavarban lenne. – Művészlélek. Menj haza!

Case érezte, hogy néznek utána, miközben végigmegy a termen, és átfúrja magát a műanyag ajtószárnyak között.

– Ribanc – mondta a Siga feletti rózsás árnyalatnak. Odalent, Ninseiben a hologramok már kezdtek eltünedezni, akár a szellemek, a neonlámpák legnagyobb része is hideg és halott volt. Case egy utcai árustól vett egy kávét, azt szürcsölte a műanyag gyűszűből, és nézte a napfelkeltét.

– Szállj el, édesem! Az ilyen városok annak valók, aki a lefelé vezető utat szereti. – De valójában nem erről volt szó, és Case-nek egyre inkább nehezére esett fenntartani az árulás miatti felháborodását. A lány csak egy jegyet akart hazaútra, és a Hitachijában lévő RAM árából ki is tudná neki fizetni, ha találna egy jó orgazdát. És az a dolog az ötvenessel! Linda majdnem visszautasította abban a tudatban, hogy minden mást elszed tőle.

Amikor kilépett a liftből, ugyanaz a fiú ült a pultnál, csak már másik tankönyvvel.

– Kishaver – kiabált oda Case a műgyepen át –, ne mondj semmit. Tudom jól. Egy csinos hölgy keresett, volt nála kulcs. Szép kis borravalót adott neked, mondjuk, olyan ötven újat?

A fiú letette a könyvet.

– Nő – mondta Case, és elhúzta a hüvelykujját a homloka előtt. – Selyem. – Szélesen elmosolyodott. A fiú visszamosolygott, és bólintott.

– Kösz, seggfej – felelte Case.

A függőfolyosón elbíbelődött egy kicsit a zárral. Linda elrontotta, ahogy vacakolt vele, gondolta. Amatőr. Ő is tudta, hol lehet olyan fekete dobozt kapni, ami az Olcsó Hotel bármelyik ajtaját kinyitná. Bemászott a koporsóba, és életre keltek a neoncsövek.

– Nagyon lassan csukd be az ajtót, barátom! Nálad van még az a szar, amit a szusis adott kölcsön?

A lány hátát a falnak vetve üldögélt a koporsó túlsó végén. Csuklóját felhúzott térdén pihentette, és egy tűvető borsszórószerű torkolata emelkedett fel a kezében.

– Te, a játékteremből? – Case lehúzta az ajtót. – Linda hol van?

– Csapj a zárra!

A férfi úgy tett.

– Az a csajod? Linda?

Case bólintott.

– Lelépett. Elvitte a Hitachidat. Nagyon ijedős fajta. Mi van azzal a pisztollyal? – A lány tükrös lencséjű napszemüveget viselt. A ruhája fekete volt, fekete csizmasarka mélyen belevájt a memóriahabba.

– Visszavittem Shinnek, visszaadta a letétet. A töltényeket is visszavette, fél árat fizetett értük. Te a pénzt akarod.

– Nem.

– Akkor egy kis szárazjeget? Más nincs most nálam.

– Mi ütött beléd az éjjel? Minek rendezted azt a jelenetet a játékteremben? Nuncsakuval kellett lenyomnom azt a bérzsarut, aki a nyomomba eredt.

– Linda azt mondta, meg akarsz ölni.

– Linda azt mondta? Soha nem láttam korábban, csak itt.

– Nem Wage-nek dolgozol?

A lány megrázta a fejét. Case rájött, hogy a szemüveglencsék be vannak ültetve a bőrébe, lefedik a szemgödrét. Az ezüstszínű üveg mintha a járomcsontja feletti sima, sápadt bőrből nőtt volna ki, sötét, tépett frizura keretezte. Fegyvert tartó ujjai vékonyak voltak, fehérek, és burgundivörös lakkban végződtek. Körmei mesterségesnek tűntek.

– Azt hiszem, ezt elcseszted, Case. Én megjelentem, te meg ügyesen beillesztettél a saját valóságodba.

– Szóval, mit akar, széphölgy? – Case nekidőlt az ajtónak.

– Téged. Egy eleven testet, többé-kevésbé egyben lévő aggyal. Molly, Case. Mollynak hívnak. Egy ügyfelem megbízásából gyűjtelek be. Csak beszélni akar veled, ennyi. Senki nem akar bántani.

– Az jó.

– Csakhogy én néha bántok embereket, Case. Azt hiszem, így vagyok összerakva. – Szűk, finom fekete bőrnadrágot viselt, és bő szabású, fekete dzsekit, amelynek az anyaga mintha elnyelte volna a fényt. – Ha elrakom ezt a pisztolyt, Case, könnyű dolgom lesz veled? Kinézem belőled, hogy hajlamos vagy ostoba kockázatokat vállalni.

– Hé, én nagyon könnyű eset vagyok. Nyugis alak. Semmi gond nem lesz.

– Akkor jó. – A tűvető eltűnt a fekete dzseki alatt. – Mert ha szórakozni próbálnál velem, életed egyik legostobább kockázatát vállalnád be.

A lány tenyérrel felfelé kinyújtotta a kezét, fehér ujjai enyhén szétnyíltak, és alig hallható kattanással tíz dupla élű, négy centiméteres szikepenge csusszant ki a burgundivörös körmök alól.

Elmosolyodott. A pengék lassan visszahúzódtak.

KETTŐ

Az elmúlt év koporsói után a Chiba Hilton huszonötödik emeletén található szoba hatalmasnak tűnt. Tízszer nyolc méteres volt, egy fél lakosztály. A keskeny erkélyre nyíló tolóüvegek mellett alacsony asztal állt, rajta egy fehér Braun kávéfőző gőzölgött.

– Igyál egy kis kávét! Ahogy kinézel, rád fér. – A lány levette fekete dzsekijét; a tűvető a hóna alatt lógott fekete nejlon válltokban. Ujjatlan, szürke pulóvert viselt, mindkét vállán sima acélcipzárral. Golyóálló, állapította meg Case, ahogy kávét öntött egy élénkvörös bögrébe. Úgy érezte, mintha a keze és a lába fából lenne.

– Case! – Felnézett, és csak ekkor látta meg a férfit. – A nevem Armitage. – A sötét köntös derékig szétnyílt: a széles mellkas szőrtelen és izmos volt, a has lapos és kemény. A kék szempár olyan halvány színben játszott, hogy Case-nek a hipó jutott róla eszébe. – Felkelt a nap, Case. Ez a te szerencsenapod, fiú.

Case oldalra rántotta a karját, a férfi pedig könnyedén kitért az égetően forró kávé elől. Barna folt terjedt lefelé a rizspapír-utánzatú falon. A bal fülcimpában sokszögletű aranykarika ragyogott. A különleges alakulat. A férfi elmosolyodott.

– Tölts magadnak még egy kávét, Case! – javasolta Molly. – Nem kell félned, de addig nem mehetsz sehova, amíg Armitage el nem mondta, amit akar. – A lábát keresztbe téve üldögélt egy selyemfutonon, és oda se nézve elkezdte szétszerelni a tűvetőt. Az ikertükrök visszaverték, Case mozdulatait: az asztalhoz ment, és újra megtöltötte a bögrét.