Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Nagy-Kemendy Júlia
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Borító és illusztrációk: Szabó Borka
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Tarja Kauppinen, 2022
© Szabó Borka, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6555 11 3

Szögezzük le minnyá’ a zelején:
a mű szereplői kitanált személyek, helyszínei fiktívek,
cselekményét a harmadik feles után hallucináltuk.
Bárminő véletlenség a hasonlóhoz a valóság műve,
nem egészünk a tehetről, hol a kannás borom?!

a szerző

Prológ 1.

Avagy visszatekintés a gyengébbek kedvéért

Szakadt a hó.

Süvített a szél a tákolt, düledező viskók között, hóförgetegeket vágva az arcába mindenkinek, aki elég elszánt volt ahhoz, hogy kimerészkedjen a reterátra.

Havasfelföld lakói jobb híján bent maradtak hát rozoga, rosszul fűthető, beázott kunyhóikban, és ha a sarokba rakott vödör megtelt, ordibálva nyakon löttyintették egymást a tartalmával.

A határba torkolló, girbegurba, burkolatlan utcákon kötésig ért a hó, nyakig a reménytelenség. Csak néha törte meg a némaságot a gyepsor rozoga kalyibáinak valamelyikéből kihallatszó veszekedés, csörömpölés zaja, jeleként annak, hogy van még élet idefenn a bércek között – mindenki őszinte sajnálatára.

Havasfelföld semmit sem fejlődött az elmúlt évszázadokban. Minden ugyanolyan ócska volt, a nép ugyanolyan kisstílű, az élet ugyanolyan veszedelmes. Farkasordító hideg és elkeserítő nyomor uralkodott mindenütt, a nép pedig csalt, orgazdálkodott, kukoricát lopott, purdét evett, szárnyasjószágokkal paráználkodott, senki sem jutott egyről a kettőre, aki meg valami csoda folytán mégis el talált érni valamit, annak fertályórán belül a nyakára hágtak mások, és könyörtelenül eltiporták. Havasfelföld mintha csak beleragadt volna a saját mocskába: a semmiből tartott sehová, és hiába váltották egymást trónján a fejedelemnők és fejedelmek, a lakosság teljes lelki nyugalommal főzte bele szomszédját, szomszédjának barmát a fanyarú cefrébe, a fejlődésről meg úgy hírlett e dicstelen tájon, hogy egy nemi betegség, melyet döglött kecskéktől lehet elkapni.

Egy külföldi néprajzkutató egyszer több helyi polgárt is megkérdezett arról, hogy mit jelent szerintük az a szó, hogy fejlődés, feljegyzései azonban csak töredékekben maradtak fenn, mivel hazafelé útonállók áldozata lett, akik őt magát megették, hulláján erőszakot tettek, sebbenzinét kontyalávaló gyanánt benyakalták, jegyzeteivel pedig alágyújtottak a belőle készülő pörköltnek.

Havasfelföldön az élet azóta jottányit sem javult.

Két esztendő telt el Doranna fejedelemnő trónra kerülése óta, s ezt az időt bizonyos szempontból a változások jellemezték, máshonnan nézve viszont minden maradt a régiben. Az időjárás például ugyanolyan volt, akárcsak évszázadokkal ezelőtt: hosszú, zord telek és rövid, hűvös nyarak váltogatták egymást a festői szépségű hegyormok, nyaktörő hágók, száraz időben is balesetveszélyes szerpentinek és egyéb természeti csodák vidékén, a lakosság meg, akárcsak eddig, abból élt, amiből tudott: fát lopott az erdőből, tyúkot a szomszédaitól, színesfémet mindenhonnan, s alacsony életszínvonaláért cserébe azzal vigasztalódott, hogy legalább gyönyörű tájon választhat az éh- és a fagyhalál között.

Havasfelföldön jelenleg béke honolt, vagyis a nép momentán egyetértésben nyomorgott. A trónt a dús keblű Doranna fejedelemnő birtokolta, kinek pompás idomai számos férfi, nő és jószág szívében szították már fel a hódolat lángját.

Doranna fejedelemnő uralma azonban, mint említettük, csupán névleges volt. Idestova fél esztendeje, hogy Őméltósága illegalitásba vonult, miután hírét vette egy ellene tervezett merényletnek. Igen ám, csakhogy ezt a merényletet nem más szövögette, mint tulajdon kancellárja, az éles elméjű és gátlástalan Rafinesse, aki a hatalomszerzés érdekében semmitől sem riadt vissza. Rafinesse kancellár furmányos, törtető és minden hájjal megkent férfi volt. Minden tulajdonsága megvolt ahhoz, hogy előbb-utóbb sokra vigye. Most pedig, hogy fondorkodása által sikerült átmenetileg félreállítania Dorannát, végre megnyílt előtte az út a trón felé.

Rafinesse kancellár aknamunkájának köszönhetően Doranna visszavonult hát, hogy a veszély elhárultáig ismeretlen helyen tartózkodjon kedvese, Leiden Ahnenstolz, a félkegyelmű lócsiszár társaságában.

Havasfelföld zegzugos hegyvidékén egymást érték az ismeretlen helyek, a legismeretlenebb mind közül azonban alighanem ama bizonyos Fenyvesmélye nevű falucska volt fenn, az örök hó és a civilizáció határán túlnan. Fenyvesmélye legfőbb ismérve, hogy bűnözési rátája még helyi viszonylatban is kiemelkedőnek számított. Ide még a legelszántabb újgazdagok sem mentek síelni, hiába lett volna ideális ehhez a terep. Doranna fejedelemnő fogta hát magát, és babája, Leiden, a retardált sötételf kíséretében Fenyvesmélyére utazott, ahol is bevette magát a Didergő Vándorhoz címzett fogadóba, melynek épülete az utóbbi időben üresen állott. Érkezésükkor a fogadó spalettái be voltak szögelve, tetejéről lefútt a zord, északi szél egy néhány cserepet, a kamorát pedig feltörték és kifosztották az erdő vadjai és a lég madarai, az épület ugyanakkor menthető volt. Leiden munkához látott, és Doranna fejedelemnő dirigálását követve egykettőre kipofozta a helyet annyira, hogy lakhatóvá váljék. Ideális szerelmi fészek is lehetett volna a lélegzetelállító hegyormok között megbúvó gerendaház, Dorannának azonban esze ágában sem volt egész nap tökkelütött kedvese süket dumáját hallgatni, kiadta hát az ukázt:

– Kinyitunk!

Mire Leiden felnyögött:

– Aztán mér’? Ellehetnénk itten, nem kén’ megin’ mindenféle gyüttmenteknek csicskázzak…

– Csicskázzál csak pedig, úgyse nem értel máshoz – hűtötte le a fiúját Doranna, azzal elzavarta őt a spájzba vastaglazúrért, leföstendő az épületet.

Felújították és kinyitották hát a fogadót, hiszen addig is élniük kellett valamiből, amíg elhárulnak a fejük fölül a viharfellegek. Doranna terve az volt, hogy itt, a havasok csendes visszavonultságában várja meg, hogy kancellárja, Rafinesse elejét vegye az ellene tervezett merényletnek, leleplezze az összeesküvőket, és halálra erőszakolja őket egy fakanállal, példát statuálandó mindenkinek, aki államcsínyt fontolgat. A fejedelemnő tehát dús keblű fogadósnak álcázva magát, és hülye lovásznak a babáját, a hülye lovászt, a fenyőerdő mélyén mérte a seritalt az arra tévedő embercsempészeknek és orvvadászoknak, míg a fővárosban, Fellegoromban Rafinesse kancellár az állítólagos merénylők felderítése és a megtorláshoz használandó fakanál kiválasztása helyett azon ügyködött épp, hogy miként állíthatná végleg félre Dorannát, hogy immár hivatalosan is megkaparintsa a trónt.

– Végre elhúzott a vérbe! – fakadt ki egy este a harmadik feles után Rafinesse, akit alkoholos befolyásoltság alatt gyakorta leptek meg őszinteségi rohamok. – Mindjárt jól detronizálom, aztán sütögetheti az állítólagos fejedelmi címét. Megrendezem a halálát, biza!

– Elég nagy genya vagy te, hallod – húzta el erre a száját a honvédség colos, vézna, fancsali képű és cinikus feje, Dárja Dondukoff, aki Rafinesse jobbkezének hálátlan szerepét volt kénytelen betölteni az óta, hogy a kancellár rehabilitálta őt, megmentve a halálos ítélettől. Dondukoff, aki egyébként szívből rühellte az aljas gazembert, rehabilitációja óta a Havasfelföldön tucatszámba menő Tarja Kauppinen álnevet viselte, remélve, hogy így majd sikerül kimaradnia a balhékból. Azért döntött emellett, mert ez volt az egyik legelterjedtebb női név arrafelé, olyannyira, hogy a „bárki” szinonimájaként a köznyelvben is meghonosodott. A legutóbbi népszámláláskor a lakosság több mint húsz százaléka Tarja Kauppinenként azonosította magát, majd harsány „Közöd?!” felkiáltással lefejelték a népszámlálóbiztost.

Távozásakor Doranna az államhatalmat átmenetileg Rafinesse-re ruházta, régensi fokozatban. A férfi azt tervezte, hogy távollétében fondorlattal halottnak nyilvánítja Dorannát, így ragadja magához az államhatalmat. Míg tehát a nép kunyhóiban fagyoskodott, nőszött, szodomizált, kannibalizált és szolmizált, tavasszal meg leszedte a sok védett hóvirágot, hogy megegye, vagy eladja, vagy meghágja (nem feltétlenül ebben a sorrendben), addig Rafinesse az alkoholmámor különböző stádiumaiban szövögette abszolutista terveit, Kauppinen marsall pedig bőszen próbált rejtőszínt ölteni, és beleolvadni a környezetébe. Eleve a marsalli rendfokozat sem volt ínyére: ahelyett, hogy Rafinesse hatalmi törekvéseihez asszisztál, szíve szerint inkább bevonult volna Hascsikaró Szűz Leokádia nővér koldulórendjébe leprások árnyékszékében főzni szalontüdőt, mert ez a tevékenység köztudomásúlag elég rossz hatással van az ember társasági népszerűségére. Márpedig ő elsősorban magányra vágyott, vagy legalább arra, hogy végre mindenki békén hagyja a rákba. Nemcsak Rafinesse régens hülyítette ugyanis folyvást, hanem múltjának legsötétebb emlékei is minduntalan háborgatták, és rendszeresen visszatértek az álmaiban.

Kauppinennek végre volt egy pár perc nyugta. Becsukta hát a dolgozószobája ajtaját, s kihasználva azon ritka pillanatok egyikét, amikor nem kellett Rafinesse mesterkedéseit hallgatnia, hátradőlt a karosszékében a kandalló előtt, és seszínű szemét lehunyva átadta magát az emlékeinek.

Prológ 2.

Amelyben Kauppinennel együtt felidézzük, miként szökött meg öt évvel ezelőtt a frontról

A nő izmai égtek az erőfeszítéstől, ahogy felérve a meredély szélére roskadt. Rongyain átfútt a télvidéki szél lehelete, a lába előtt elterülő tájat szemlélve mégis úgy érezte, e látvány kárpótolja mindenért.

Figyelmét kisvártatva zihálás vonta magára odalentről, s mindjárt meg is pillantotta az orom peremére fogódzkodó ujjakat, majd a hozzájuk tartozó kart is. Átfutott rajta a gondolat, hogy lelöki, de inkább csak tétlenül szemlélte, ahogy a férfi felkapaszkodik mellé.

Addig is beljebb araszolt a jeges fuvalom elől. Szabadon süvített a förgeteg idefenn, a szirt bemélyedése azonban szélvédettnek bizonyult. Hátát a falnak vetve szemügyre vette végre a fickót, aki hallgatólagos beleegyezésével hozzászegődött.

Találkozott a tekintetük.

– Nem löktél le – konstatálta a férfi fürkészőn.

Sármos, állapította meg 19117101 tárgyilagosan, keresetlenül jóképű, hogy ama kötetek lapjaira kívánkozna, melyek illatos tüllbe kötve dorombolnak úrhölgyek budoárjának szekreterjében. Mélytüzű szemében szilaj parázs izzott, állát kétnapos borosta árnyalta, s az ember szinte belemarkolni vágyott dús, koromszín hajába. Egy női regényben alighanem szép karriert futhatott volna be azáltal, hogy néha beslattyog a történetbe talpig testszagban, és markát megköpve kedvét tölti a kéjsóvár hölgyeken. Itt, Havasfelföldön azonban a románcról legfeljebb csak a pásztoroknak volt némi rövidke fogalma, jellemzően kecskék kontextusában.

– Nem hát – hagyta rá 19117101. Túl voltak útjuk első szakaszán, s amíg a szem ellát, nem tört az ég felé füstfelhő, mely a katonai rendészet tábortüzére utalhatott volna. Szökésük minden jel szerint sikerült.

– Ha egy nő nem rúg le a Szarvasleső-sziklákról, szerencsét jelent – nyugtázta a legény, s egy verítékcsepp gördült le a kaptatástól felhevült homlokán.

– Vagy azt, hogy előbb el akarja szedni a zubbonyodat. Hogy hívnak?

A fickó számíthatott erre a kérdésre, mert habozás nélkül rávágta:

– Tűzszívű Kabir.

19117101 elfintorodott.

– Hadd találjam ki, mit tervezel. A helyőrségeket kikerülve átkelsz a zöldhatáron, hogy életed hátralevő részében macskahúst próbálj rásózni sertéscsülök gyanánt a becsületes adózókra, akiknek az érdeklődése unalmukban a menekültek konyhaművészete felé fordul.

– Zordonbérc a lehetőségek hazája – érvelt a fickó meggyőződéssel. – Kakukkos óra, tócsni, létbiztonság…

– Piros muskátli az ablakban, magasan fekvő tavak felszínében tükröződő hegycsúcsok, melyeken térdzoknis marhapásztorok trilláznak…

– Dús keblű hajadonok, serital, büntetlen előélet.

Nem mondott badarságot a fickó, 19117101 azonban mást fontolgatott. Mivel itt nőtt fel, és itt is élt, míg egy büntetőzászlóaljban a frontra nem vezényelték, ismerte a terepet, a hegyek a barátai voltak. Ha a legközelebbi faluig eljut, nyert ügye van.

– És mondd csak, kedves… Tűzszívű Kabir – tudakolta, beletörődvén, hogy egy darabig még így is, úgy is egymásra lesznek utalva –, mivel foglalkoztál a sereg előtt?

– Feltaláló voltam. Az én szabadalmam a kinyithatatlan lakat. A Gyehennista Munka Hőse érdemrendre is felterjesztettek miatta…

– Kinyithatatlan lakat! – visszhangozta a nő óvatosan. – Az meg miért jó?

– Hát mert nem lehet kinyitni.

A nő erre már nem is tudott mit mondani. Kabir szóáradata, amidőn tovább sorolta az érdemeit, szavát szegte.

– Aztán egyszer puszta kézzel megvertem ostáblában egy fát. És persze én öltem meg a horhosbányai imbuszkulcsos sorozatgyilkost – lovalta bele magát Kabir, azzal egy kalotípiát kotort elő a zsebéből, mely őt ábrázolta, amint épp egy szerelőruhás fazont náspángol.

– Te volnál hát a legrátermettebb pofa az egész hegyvidéken, ráadásul velem ellentétben még kabátod is akad – összegezte 19117101, megjegyezvén, hogy kocsmai konfliktusok esetén legalább számíthat bajtársára. Kapjon csak egy percet, és bárki hasába lyukat beszél. – Igaz?

– A horhosbányai imbuszkulcsos sorozatgyilkosnak kombinált fogója is volt! – tódította Tűzszívű Kabir olyan hangsúllyal, mint aki holmi végső fegyvertényt nyilatkoztat ki.

A nő megköszörülte a torkát.

– Peremvidékhez képest a front kedélyes úrlovasok vasárnapi piknikje – figyelmeztette a férfit megfontoltan. – Cudar a terep, a lakosság meg pláne. A környék bűnözési rátája kritikus…

– A határ menti települések a fertő melegágyai – értett egyet Kabir buzgón. –Határjelrongálás, falopás, arról nem is szólva, amikor leszedik a sok védett hóvirágot…

Pillantásuk találkozott. 19117101 tudta, hogy külseje minden kellem nélkül való, a sikerhez márpedig az kell, hogy tetszetős legyél, vagy tetszetősek legyenek legalább a szavaid. A kényelmetlen igazságok képviselői számára meg ott a büntetőzászlóalj…

Hónapok óta életvitelszerűen lakott egy lövészárokban, lestrapált katonai gyakorlójában meg úgy festett, mint holmi felvilágosult fehérszemély, aki férfimódra üli meg a lovat, hölgytársaival bujálkodik, és ama tévhitben él, hogy pantallót viselni üdvös. Az ő esetében persze szó sem volt ilyesmiről. A történelem szelével szemben nem állhatott meg ő sem, hát elsodortatott – először a frontra, aztán meg fel ide, durván kétezer méterrel a tengerszint fölé. Az a benyomása támadt, hogy egy csomó borzasztó sűrű, sötétbarna vonalon ülnek, körülvéve négyjegyű magassági számokkal. Már a gondolatba is beleszédült.

– Tudod, ugye, minek kéne most következnie? – puhatolózott Kabir. – Annak, hogy külföldre szökünk.

– És életünk hátralevő részében patkányra és egyéb kisemlősökre vadászunk egy külvárosi szuterénben, hogy legyen mit rásózni sült oldalas címén a kevésbé illegális bevándorlókra…

– Ugyan már! Kvarcóránk lesz, és tehenészetünk. Priuszunk egy szál se. Hegyi lakunk spalettás ablakából fogjuk bámulni a karámban legelésző, telivér Lanciákat.

– Ez nem az a világ.

– Hát melyik?

– Itt az igazság a griffmadár és a jetikacsa között szerepel a mitológiai lexikonban…

– Mi az a jetikacsa? – ragadta meg a lényeget Kabir hökkenten.

– Olyasmi, mint az igazság – vont vállat a nő. – Még senki sem látta, sokak szerint mégis létezik. Akik szerint nem, azok időnként kerékbe törnek párat azok közül, akik szerint igen. Ettől egy darabig mindenki elég ideges, de aztán a túlélők előbb-utóbb elunják a pört s a patvart, és minden visszatér a rendes kerékvágásba.

– Nos, nekem négy elemi után mennem kellett a grófi szérűre markot szedni, hogy fel ne kopjon az álla népes famíliámnak, úgyhogy az ilyen magas kultúra kimaradt az életemből – dünnyögte Kabir zárkózottan. – Neked azonban, úgy hírlik, valaha jobban ment a sorod, szóval gondolom, értesz hozzá. Tényleg, mivel foglalkoztál korábban?

– Szociológus voltam – improvizált a nő, mert nem volt kedve belemenni ilyen személyes kérdésekbe.

– Az mit termeszt?

– Szociográfiákat. Jegyzeteket a mélyszegénység kultúrájáról, hogy az értelmiségnek legyen min röhögnie.

A fickó bólintott, mint aki érti. Arra gondolt, hogy alighanem látott is már szociológust, az a tag volt az a krimóban, aki tréfás anekdotákat adott elő, mire két spanjával megvárták a tyúkól mögött, és a műsor után irtózatosan elpáholták.

– Induljunk – proponálta a nő talpra kászálódva. Ahogy elgémberedett tagjaikat ismét mozgásra bírták, szinte jólesett a járás.

Kabirt azonban nem hagyta nyugodni a dolog, vagy talán csak a táj volt rá ilyen hatással. Magas hegyeken az ember könnyen kerülhet filozofikus hangulatba.

– Az igazság márpedig nem létezik – szögezte le eltökélten.

– Honnan tudod?

– Onnan, hogy hiányzik belőle a logika. Még hogy repülő fenyőfa képében bemászik a zokninkba, és a tojásaiból csokoládékémények kelnek ki…

– A logika elég sok mindenből hiányzik, ez azonban nem jelenti azt, hogy ezek a dolgok nem is léteznek.

– A többség akkor sem hisz benne. Aki meg igen, az mind türhő.

– Mert a többségnek szükségszerűen igaza van, eh?

– Pontosan – Kabirt kezdte kihozni a sodrából, hogy bajtársa túl jól érvel. – A többségnek szükségszerűen igaza van, mert többen vannak és erőszakosabbak, ennélfogva teljesen lényegtelen, hogy eredetileg kinek volt igaza, mert a többség irgalmatlanul elagyabugyálja a kisebbséget, ha az ellent talál mondani. Bár általában az is elég, ha csak ellehetetlenítjük a bátor hangadókat.

– A bátor hangadók igazán a máglya tüze sem változtat – világított rá a nő tényszerűen. – De miről is beszéltünk?

– A hülye gyerekkori sérelmeidről, amelyek miatt hiszel az igazságban…

– A traumatizált ifjúságodról, amely miatt kételkedsz benne…

Megtorpantak.

– Jól van – hagyta rá a fickó mélyet lélegezve. – Hagyjuk ezt. Úgy gondolod hát, hogy az igazság nem más, mint minden idők legtitokzatosabban mágikus, leghősiesebben rejtélyes…

– … legmisztikusabban fantasztikus…

– … népi hőse. Sokak szerint puszta kitaláció, mások azonban hisznek benne. Nyereg nélkül üli meg a szivárványt, öt szárnya van, húsz szarva, és fisz-mollban szolmizál. Hosszú, fehér botokat szórnak a villámai, a tekintete lobogó köpönyeget visel, és egy csettintéssel el tudja tüntetni a szakállát.

– Ez utóbbi különösen hasznos képességnek tűnik.

– Sok nő áhítozik hasonlóra.

– Nem kell annyi fogamzásgátló varázsitalt inni.

19117101 felsóhajtott. Finom hótakaróval lepett gerincúton haladtak, és ő egyre sürgetőbb késztetést érzett útitársa zubbonyának a meglovasítására. Hol az igazság abban, hogy ennek a Kabirnak nemcsak durva kisebbrendűségi komplexusa van, de még az időjárásnak megfelelő öltözete is?

A fickó tovább ütötte a vasat:

– Szóval az igazság ismeretlen helyen tartózkodik?

– Egy korábbi fejedelem egyszer kiadta rá az elfogatóparancsot, mire minden transzcendens lények legtranszcendensebbikét országszerte nagy erőkkel keresni kezdték. A rendvédelmi szervek állományát soron kívül átcsoportosították, és elit különítményeket állítottak rá az ügyre. Mindenki gyanús volt, aki fisz-mollban szolmizált, s a legváratlanabb pillanatokban igazoltatásokra lehetett számítani, ahol arra utasították az embert, hogy csettintsen egyet, hátha eltűnik a szakálla. Noha a hajtóvadászat gigantikus méreteket öltött, az eredmény nem volt számottevő. Az elit különítmények lefogtak ugyan pár fickót, akik fehér bottal hadonásztak, de róluk utóbb kiderült, hogy csak vakok. Másokat az tett gyanússá, hogy szőrén ülték meg a lovat, ők viszont jobbára lótolvajoknak vagy aranyeres ridegpásztoroknak bizonyultak. Előbbieket rács mögé csukták ugyan, az igazság azonban nem volt köztük…

Gyantaillatú erdőfolton vágtak át, itt az időjárás sem tűnt oly csípősnek. A nő tekintete végigrebbent a fák törzsén, s kisvártatva meg is lelte, amit keresett: egy sudár luc kérgébe vésett rovásokat, melyeket a hegyi emberek hagytak, elősegítendő a tájékozódást.

– Ősi szokás itt Peremvidéken – magyarázta bajtársa kérdő pillantása láttán. – Más mód aligha akad az útjelzésre, hiszen a földbe vagy a hóba rajzolt jeleket az első olvadás elmosná. Még így is előfordulhat, hogy kidől az a fa, amibe a rúnákat karcoltuk.

– És akkor…?

– Eltévedsz, bekrepálsz, portyázó mamutfenyők deflorálnak, nyakad szeged egy barnamedvében, felfal egy gyökér.

Kis párafelhők szöktek fel az orrukból, s gomolyogtak az arcuk előtt. Leheletük kirajzolódott a csípős alkonyatban, és 19117101 azzal szórakoztatta magát, amivel az elmúlt hónapokban mindég: katonakönyve számának számjegyeihez betűket rendelt, egyikből-másikból kétjegyű számokat alkotva, hogy a keletkezett szót ki lehessen ejteni. Ez lett az ő új neve, így őrizte meg legalább az illúzióját annak, hogy nem csupán egy pusztulásra ítélt fogaskerék a történelem roppant gépezetében, hanem élő lény, mely, ha kell, sorsának irányítását a saját kezébe ragadja.

– És tudod, hogy szerintem mi az igazság? – vette fel ismét a diskurzus fonalát Kabir.

– Felteszem, mindjárt kifejted.

– Mit gondolsz, kié itt minden? – a fickó széles mozdulattal körbemutatott a tájon. Gesztusa magába foglalta a hegyeket, a szállingózó havat, de talán még magát 19117101-et is.

– Nem tudom. Kié?

– Az arisztokráciáé. És azt tudod, hogy ki csinál itt mindent?

Ez a „minden” elég tág fogalomnak tűnt. A nő lelki szemei előtt felrémlett, amint bajtársa egyik kezében sarlóval, másikban péklapáttal épp világra segít egy kéve szenet.

Úgy érezte, tudja a választ.

– Na, ki?

– Hát én. És mit gondolsz, mi következik ebből?

A nő elméjén tucatnyi változata suhant át az élet mérhetetlen méltánytalanságának, ahogy ez a derék legény láthatja. De minthogy nem akarta kivenni a szájából a szót, visszakérdezett:

– Igazán ötletem sincs. Micsoda?

– Az, hogy ma még nem is szívtam mákonyt. Kérsz?

Kabir előbányászta tubákosbörböncéjét, rágyújtott, majd kisimuló homlokkal kifújta a füstöt.

– Biztos nem kérsz egy slukkot?

19117101 a staub nyáltól csillogó végére sandított, azzal diplomatikusan megrázta a fejét.

– Ha nem, hát nem. De hol is tartottunk? Ja, igen, az arisztokráciánál. Vagy ahogy szakszerűen mondják, a dzsumbujoknál. Itt minden az övéké, persze csak névleg, merthogy becses úrnőink egy szalmaszálat se tesznek keresztbe. Igaz, általában a lábukat se…

– Legalább van motivációd életben maradni.

– Aztat se tudják, hogy mink egyáltalán a világon vagyunk, mégis a frontra küldenek, hogy életünket s vérünket adjuk az ő kellemdús tomporukért. Mi, a Nép! – A nő érezte, hogy ez egy nagy kezdőbetűs Nép. Útitársa arcára átszellemült fényt vont a lelkesedés.

Folytatta is mindjárt:

– Választhattam a gályarabság és a sereg között, szép kilátások, mondhatom! Elveszejtenének, amikor pedig mást se nem csinálok naphosszat, mint szalmaszálakat rakok keresztbe. Megfejem a szenet, szuttyongatom a jószágot, bányászom a menyecskéket, tengerit posvásztok dércsípte szőleink első fiadzásából, és mi a hála? Na, mi? Hát az, hogy mehettem az arcvonalra mint holmi köztörvényes, hiába instáltam minden áldott pitymallatkor, mielőtt indultam volna a földbe kapámmal, kaszámmal, hétmérföldes lőcsömmel, bebocsáttatást ténsasszonyom illatos nyoszolyájába.

– Szóval azért ítéltek el, mert nem átallottál kenyéradó úrnőddel hetyegni – szűrte le a nő, s egyszeriben azon kapta magát, hogy egész szórakoztatónak találja társa szóáradatát.

– Épp ellenkezőleg – prüszkölte Kabir felindultan, s tekintete szikrázott az emlékek súlya alatt. – Még mindég kedvemre kosztolhatnék a kölesből a kutricában, ha kétesztendei áldozatos ténykedés után meg nem tagadom hölgyemtől a további szolgálataimat, vendégeinek betakarítását és a veteményének a megetetését, hogy a cefrére viszont kétannyira rájárjak. Inalt is a csöndőrségre azonmód, hogy én őtet megszeplősítettem, pampuskáját dézsmáltam, terményét bugáztam rendre. Kitette a szűrömet legott, adta cafkája! De még ha csak a szűrömet tette volna ki, és csak nekem, a gondok igazából ott kezdődtek, hogy minden mását is kitette, és nem csak nekem, s engem ez igen érzékenyen érintett, mert hűséget vártam volna azért, hogy látástól vakulásig munkálkodom a határban, aztán úrhölgyem budoárjában még túlórázom is. Aztán meg, amikor bátorkodtam hangot adni rosszallásomnak, és emlékeztettem őtet, hogy meg vagyon írva, hogy ki zsellérekkel s jobbágyokkal cihekedik, a cafrangos kanördög illeti aztat hajderménkű dorongjával, akkor meg még velem pörölt, ordított. Eltagadta a napszámom kifizetését, elsuvasztotta a borospince kulcsát. Ettől én oly igen nagy búbánatnak adtam szegény árva fejemet, hogy világnagy búslakodásomban megragadtam őtet, hiába öklözte a mellkasomat és mart bele a csuklómba, és a vállamra kaptam, és ekkor már visított, a beste. A hajamba markolt és cibálta, én meg a tomporára paskoltam, hogy kussoljál már, te rosszéletű, hát minket néz az egész búval bodorított majorság, mire ő meg elmarta a falról az ustort, és nekem gyött. Fogtam őtet a vállamon, ő meg gyepált csak mindegyre, hogy a lajbim kihasadt, a vérem kiserkedt, és már se nem láttam, se nem hallottam, és hiába lazsnakolta a hátamat, és harapta a vállamat, és sipított, hogy tegyél le, te ganéj, már másztam is fölfele a padlásra a lajtorján, ami ölég cefet úgy, hogy az a rüfke a vállamon egyre zsinatol, és betaszajtottam a padlásajtót, merthogy ottan laktam, a szénapadláson, van is énnekem ottan jó kis vackom megcsinálva, ki is szedtem egy tetőcserepet, hogy ne kelljen lemenni hugyálni. És amikor beleteremtettem a szénába, még akkor is kárpált, de már nem aztat, hogy ganéj, hanem hogy te taknyos tökös, fikás turha, csipás türhő, meg még cifrábbakat is, de mán rángassa is a gatyámat lefele, és akkor én mindjárt kész voltam.

Ütemes léptekkel kaptattak fölfelé egy szelíden emelkedő rézsűn, a hószemcsék megültek hajukon, szempillájukon. 19117101-et kilelte a hideg kopott trikójában, egyre mohóbban méricskélte bajtársa zubbonyát.

– Nem fér a fejembe, hogy mér’ van az, hogy nem mink vagyunk ott fenn, ahol űk, és nem űk vannak itten a mi helyünkbe’ – morfondírozott tovább Kabir, akit emlékei hatására egész elragadott a hév. – Mer’hogy mink csinálunk itten mindent, ha mink nem lennénk, rárohadna a dzsumbuj mindenségükre a rengeteg gyaszmat, belepistulnának a sok pekvancba. Sose nem értettem, hogy mér’ van az, hogy mink dógozunk, de nem eszünk, űk meg esznek, de nem dógoznak. Mondok is néha magamba’, hogy nem így kén ennek lennie. Amennyit dógozok, hát nekem járna a sok lóvé, nem azoknak ott fenn, az uradalomba’, álló nap csak a zrityójukat bizgeráltatnák, a munka bezzeg büdös nekijek. Ha én úr leszek, minden máshogy lesz. A mienké lesz a sok zsíros falat mind, osztán kikiálcsuk a Sudribunkó Népköztársaságot, és én leszek ottan a fősudri.

Minthogy a férfi nagymonológjának e pontján diadalmasan elhallgatott, 19117101 szükségét érezte közbevetni:

– Te leszel a… milyen titulust is említettél?

– Fősudri – ismételte Kabir meggyőződéssel. Láthatóan megkönnyebbült attól, hogy kiöntötte a lelkét, már a hangja is nyugodtabban csengett, szavai összeszedettebbnek hatottak. – Minthogy a jelenlegi társadalmi berendezkedés nyilvánvalóan működésképtelen, maholnap alapjaiban kell megreformálni a világot, és új, üdvös ideológiát ültetni a mostani helyébe.

A nő közben dűlőre jutott. Mivel folyamatosan figyelte a fákon a rovásokat, tudta, hogy félnapi járásra vannak Fenyvesmélye falucskától – bár az út jóval tovább is tarthat, ha kitör a hóvihar, ami az égen gyülekező gomolyfelhők láttán a legkevésbé sem tűnt lehetetlennek. Nem volt vesztegetni való ideje, meg kellett szabadulnia ettől a fősudritól, egyrészt mert szüksége volt a ruhájára, másrészt mert az első fogadóban a nyakukra csődítené a határrendészetet azzal, hogy megdönt egy butykost, felönt a fogadósnéra, előadja a világról alkotott nézeteit, vagy egyáltalán, megszólal. Ha valakinek valóban a fronton a helye ágyútöltelékként – gondolta –, hát az Kabir. Minden jel szerint kiváló szerető volt, érzékeny lélekkel, fejlett igazságérzettel meg az összes többi ilyesmivel, amik bárhol máshol sikerre predesztinálhatták volna, itt, Havasfelföldön azonban a csáberő csak akkor érdekelt bárkit is, ha éghető vagy ehető, esetleg mindkettő.

– Nem maradhatunk együtt – bökte hát ki 19117101 kerek perec.

– Miért nem?

– Mert nincs elég fegyverünk…

– Hát majd szerzünk.

– Mégis mit szerzel a vadon kellős közepén? Trenírozol tán harci bokrokat?

19117101 nekidurálta magát, útitársa iménti nagymonológja megihlette. Összekaparta lelke mélyéről a maradék nőiségét, amit az állóháború meg az avas komiszkenyér még nem ölt ki belőle, és a tettek mezejére lépett.

– Gebedjél meg! – sivított fel hirtelen, körömmel bajtársa szemébe marva. Remélte, hogy a meglepetés ereje nem lesz hatástalan. – Fordulj fel! Vigyen el tégedet a fehér foltos fenyőormányos!

Kabirnak elakadt a lélegzete a váratlan támadástól, és kicsordultak a könnyei. A közelben feltörő hőforrások miazmás gőzökkel lengték be a horhost, hogy a fickó háta a fagyos föld helyett sárba csattant. Döbbenten vergődött egy technikailag asszonyszemélynek tűnő entitás csontos térde, koszos körme, szakadt bakaruhája és a derült égből jött harciassága alatt, és fogalma sem volt, mi az a fehér foltos fenyőormányos. Ez így együtt már több volt a soknál. Felhorgadt benne a küzdőszellem, morgott, üvöltött és ütött.

– Holló vájja ki a szemedet! – óbégatta, mert bár ellenfele mérföldekre volt ama delnőktől, akikhez szokott, ezt a harcmodort legalább ismerte. – Kapatos cafat marcangja kaffogjon hűlő tetemed fölött, te varangyos, ragyás rongy!

– Essen tebeléd hétszerte a pusztulat, véred szárassza pocskosra a pók!

– Süly, rezgörj terád, kelevényes izzag!

– Fertéztessen pokolvar s patécs!

– Reszketeg reteknek ráncos, pátrácos, rihes rima!

– Rimája!

– Mije?

– Mondom, nem jól ragoztad!

19117101 bánta ugyan, hogy a cókmókját nem tudta magával hozni, ám örült, hogy egyáltalán sikerült megpattannia. Hónapokig tervezte a szökést, és voltaképpen még kapóra is jött neki, hogy az ő eltűnése miatti fejetlenséget kihasználva Kabir is kereket oldott. Vele ellentétben a férfi el tudta hozni ugyanis a menetfelszerelését is, hiszen a tisztek mind neki próbáltak épp a nyomára bukkanni. A kelleténél eggyel több életveszélyes útitársat számlált hát a leltár, viszont pont annyi málhát, amennyi egy embernek elég lehet a legközelebbi lakott területig.

Nem véletlenül küldték az arcvonalra azokat, akiknek jelenléte a társadalomban nem volt kívánatos többé. A Bérchegységen szinte lehetetlen volt átkelni, vagy olyan helyismeret kellett hozzá, mint a nőé, vagy olyan kivételes alkalom, amilyen Kabirnak kínálkozott az ő szökése folytán.

19117101-nek meggyőződése volt, hogy a férfinak váltóruhája is van, megragadta hát a borjúját, és erőnek erejével letépte a válláról. Kabir azonban nem eresztette egykönnyen a zsákot, mely itt és most a túlélést jelentette, hiszen a benne található tájékozódási eszközök nélkül esélye sem volt a zord, peremvidéki terepen.

A férfi eltökélte: nem hagyja magát. Ha fel kell áldoznia bajtársát, hogy átkelhessen a határon, hát feláldozza. 19117101 ugyanígy gondolkodott, csakhogy ő el is jutott volna a legközelebbi településre, ha halálra nem fagy addig. Kabir viszont, ha megtalálja a helyes utat, alighanem célhoz is ér – szemben az elégtelen ruházatában didergő nővel.

Addig rángatták a málhazsákot, míg ki nem borult, tartalma szétszóródott a latyakban. Nagy köteg gondosan elcsomagolt térkép, tájoló, iránytű, kronométer – több ruhadarab azonban nem akadt, de a nő nagy bánatára még csak egy pokróc sem.

Zihálva huppantak a dágványba, kettejük között a kiborult holmikkal. Belátták immár, hogy nincs mese: egymásra vannak utalva.

– Elmegyünk Fenyvesmélyéig – szűrte fogai közt a nő elszántan. – Ott aztán te jobbra, én balra.

Kabir megrázta a fejét:

– Ott engem nem látnak szívesen – deklarálta sötéten, és 19117101 lelki szemei előtt felrémlett a helyi földesúr szénakazla, a belőle bőgatyája korcát igazgatva, elégedett arccal kikászálódó fősudrival.

– Akkor sem megyek Zordonbércre – rázta hát meg a fejét. – Nekem ezek a hegyek az otthonom.

– Egy szál alsóruhában oldottál kereket, már most kék az ajkad, remegsz.

– Nekem adod a kabátodat, a térképeidet meg vidd Isten hírével, én elboldogulok nélkülük.

Kabir tudta, mikor kell elfogadnia a békejobbot. Kibújt a zubbonyából, a hópelyhek megültek a vállán, amint átvette a nőtől a málhazsákot.

– A háromszöget kövesd az Ezüsthátig – húzta össze magán a felsőruhát 19117101. Béleletlen volt és viseletes, a kezdődő hóviharban mégis bele kellett kapaszkodnia ebbe a szalmaszálba. – Ezüsthát egy fennsík tizennégy mérföldre délnek – mutatta is, hogy merre van dél –, az ezüstfenyő-ligetről fogod felismerni. Ott válts keletnek egy éles jobb kanyarral, ahol az ösvény két sziklakiszögellés közt meredeken lejteni kezd.

Ez volt a legjobb kompromisszum, amit az adott körülmények között köthettek. 19117101 bámult még a férfi után kicsinyég, ahogy elégtelen ruházatában dideregve, hátán a tájékozódáshoz szükséges eszközöket rejtő zsákkal egyszer s mindenkorra elnyelte őt az egyre sűrűsödő szürkület, majd sarkon fordult, tudván, hogy amíg mozgásban van, nem fog megfagyni.

Ismerte az utat Fenyvesmélyéig, ha nem áll meg, hajnalhasadásra ott lehet.

Lenne legalább lámpása. A rúnákat is nehéz meglátni vaksötétben.

Lámpása Kabirnak sincs. Majd az égitestek bevilágítják az utat.

Ha ki nem tör a hóvihar, elfödve a holdat, a csillagokat.

Elemózsia nincs, nem is kell. Majd Fenyvesmélyén.

Innivalónak ott a hólé.

Nem szabad megállnia reggelig.

I. rész
Senki fia

1. fejezet

Amelyben a Didergő Vándorhoz címzett fogadóba látogatunk

A fémvödör halk csörrenéssel landolt a hokedlin, ahogy Leiden, vigyázva, hogy a víz ki ne loccsanjon, lerakta. Ráérősen kigombolta a zubbonyát, majd vastag, kockás posztóingét is. A lakrészét az istálló másik felétől elválasztó deszkafal tetejére terítette a ruhadarabokat, azzal leereszkedett egyetlen ülőalkalmatosságára, egy támla nélküli, háromlábú lócára, melyet maga faragott hosszú, téli estéin, és nekilátott a tisztálkodásnak.

Noha alig egy esztendeje vált nagykorúvá, Leiden arcára egy meglett férfi vonásait vésték az átélt viszontagságok és a mostoha életkörülmények. A borotválkozást havi egy alkalomra ritkította, mert szállásán, melyet csak a lovai leheltek be valamelyest, a hőtartás minden lehetséges eszközét meg kellett ragadnia. Zwelf, azaz sötételf származásához híven magas volt, karcsú, a szeme mandulavágású, füle pedig hegyes. Faja egykor jobb napokat látott, nemesi múltjukból azonban mára semmi sem maradt. A csinos arcú, hófehér hajú Leiden finom zongoristaujjai göcsörtösek lettek a vasvilla nyelétől, az alantas fizikai munka megkeményítette a lelkét is, és kiűzte belőle hajdani ábrándjainak még az írmagját is. Cserzett arcával megkapó kontrasztot alkotott szép, szelíd szeme, mely mintegy az utolsó emlékét őrizte annak a rokonszenves, derűlátó fickónak, aki valaha, időtlen időkkel ezelőtt volt.

Leidenen úgy söpörtek végig az évek, mint a Sötét Sereg Havasfelföldön. Egy fél esztendeje élt Dorannával a Didergő Vándor fogadóban, és Leiden tudta jól, hogy miért kellett illegalitásba vonulniuk, merényletről pedig szó sincs. Tudta, hogy az események mögött valójában Rafinesse áll, mert az beavatta őt a terveibe, és elárulta neki azt is, hogy ha a kezére játszik, és távol tartja Dorannát a fővárostól, hogy megrendezhesse a halálát, akkor a jövőben bizonyos javadalmazásra számíthat. Rafinesse szavahihetőségének ismeretében Leidennek voltak kétségei efelől, de nem volt más választása, mint sodródni az árral, és csendes belenyugvással fogadni, ami csak jött. Most épp azt, hogy itt kell tengődnie ezen a jó szerencsének még a hírétől is elhagyatott vidéken, és térdig érő hóban tolni hajnalonként a talicskát az istállótól a trágyadombig, esténként meg szolgálatot teljesíteni Doranna budoárjában, már amikor Őméltósága épp igényt tartott a kényeztetésre.

Leiden ritkán tisztálkodott, mert egyrészt nem volt rá szüksége, másrészt az eredmény pillanatok alatt odalett. Az utóbbi fél esztendőben, melyet Doranna házi mindeneseként töltött, kialakított valamelyes egzisztenciát oly módon, hogy potom pénzért felvásárolt az arra tévedő utazóktól dögrováson lévő lovakat, majd némi csinosítás után, hamis papírokkal továbbértékesítette őket orgazdákon keresztül jobbára határon túli palimadaraknak.

Volt tőke a lóüzletben, és Leidennek volt szeme a hátasokhoz. Azért értett hozzájuk, mert kedvelte őket. Örömét lelte az ápolgatásukban, eleve szerette a fizikai munkát, így még az istállótakarításban is kedvet talált, nem egyszer kapta magát azon, hogy miközben vasvillájával kordéra hányja az almot, édesbús nótákat fütyül.

Saját lova, Bruno Markus Walter mellett mindig abrakolt az istállóban még két-három hátas. Többségük pár hetet töltött Leidennél, mert ennyire volt szükség a rendbe tételükhöz. A férfi a saját maga által pancsolt szerekkel elérte, hogy átmenetileg jó színben levőnek tűnjenek, és a hamis származási lapjukon szereplő adatok láttán a majdani vevő ne fogjon gyanút. Szeretett a lovaival foglalatoskodni, etetésük, tisztogatásuk rendet rakott abban a mélységes-mély kútban, ami Leiden lelke helyén maradt. Szerette belélegezni BMW fényes, fekete szőréből áradó friss, erőteljes illatot, mely a hófödte lankákon nyargalás igézetével és a szabad szél könnyűségével kecsegtetett.

Leiden nem keresett hát rosszul. Az orgazdák tisztességesen fizettek a lovakért, s még ha a bevétel egy részét vissza is kellett forgatnia az üzletbe, mindig maradt annyi haszon a zsebében, amennyiből tisztességgel elláthatta magát ragasztóval. Magányos, téli estéin, amelyeknél csak a társaságban töltöttek voltak keserűbbek, ezek gőzei repítették el olyan vidékekre, ahol talán még van értelme az életnek.

Amiből következhetne az is, hogy estéinek többségét magányosan töltötte, de nem. Épp ellenkezőleg: Leiden a maga nemében népszerűségnek örvendett a környékbeli hölgyek között, akik egy idő után rákaptak arra, hogy szép pénzeket fizessenek Dorannának egy-egy éjszakáért a lovászával.

Akkortájt kezdődött ez, amikor a férfi a fejébe vette, hogy kihozza a Dorannával való kapcsolatából, amit még ki lehet.

A maga módján kedvelte a nőt, még ha az minden lehetséges módon vissza is élt a bizalmával. Doranna maga volt az erkölcsök nélküli bujaság, némi intelligenciával megbolondítva; a férfit a maga számára is meglepő módon ez az utóbbi vonzotta benne leginkább.

Egy olyan időszakban, amikor épp kevesebb vendégük volt, de a korábbi bevételekből jó előre bőséges tartalékot halmoztak fel, Leiden a sarkára állt. Kapcsolatuk egy ideje már kimerült abban, hogy míg ő látástól vakulásig dolgozott a fogadóban és a lovai körül, addig Doranna néha felbukkant, fertályórát útszéli modorban ordibált vele valami mondvacsinált okból, amit ő egy darabig csendben tűrt, majd elszállt az agya, és ott kapta el a nőt, ahol épp voltak. Ezek az őrült, viharos együttlétek úgy hatottak Leidenre, mint egy slukk hígító gőzének végtelenített eufóriája, mely a havasok szédítő lejtőin eleresztett, gyeplő nélküli vágtatás őrületéből egy csendes, súlytalan szakadékba zuhan, melynek mélyén anyagtalan megnyugvás fogad testetlenül magába, hogy kijózanodván minden eddiginél gyötrőbben törjön rá az endorfinéhség.

Lakrészének fagypont körüli hőmérséklete után a férfi képtelen volt megszokni Doranna fűtött szobáját, szalmafekhelyéhez képest a puha matrac idegenül hatott. Az éjszakai órákban gyakran pattant fel a szeme a szokatlan körülmények miatt; ilyenkor kábán eszmélt rá a karjaiban szelíden alvó nő lenyűgöző testére, szaglószerveit betöltötte Doranna hajának izgató és egyben megnyugtató illata, tűzben edződött teste úgy simult a nő selymes bőréhez, miként az erdei hiúz ölelné a gidát.

Volt ezekben a hajnali ébrenlétekben valami sürgető szomjúság, egész más dimenzióba helyezte a kéj utáni csendes idillt a megrendítő tudata annak, hogy a nő reggel ugyanolyan goromba lesz, mint előzőleg, ugyanúgy munkagépnek fogja őt tekinteni, válogatott sértések tucatjait vágja a fejéhez minden ok nélkül, és takarodhat majd vissza az istállóba a lovaihoz és a szerves oldószereihez.

Hanem azért kihasználta ezeket a nyugodt perceket arra, hogy minden elérhető érzelmi tartalékot magába igyon. Ajkai szinte észrevétlen pásztázták végig az alvó Doranna karját, kérges tenyere számára elérhető volt a gyönyör minden forrása.

Leident megváltoztatta az a pár év, ami a Gyehenna Magiszterének testet öltése óta eltelt, mind fizikailag, mind lelkileg. Abból a kedves, esetlen fiúból, aki fülét-farkát behúzva igyekezett túlélni a Sötét Sereg hadjáratát és tulajdon hibás döntéseit, gyanakvó, cinikus férfi vált, akinek nem volt egyáltalán semmije – többek között erkölcsei és vesztenivalója sem.

Leiden felnőtt, egyszer s mindenkorra, és kitért a maradék hitéből is. Tudta jól, hogy az élet semmit sem tartogat a számára. Nem várt hát semmit, és nem is adott semmit.

Szó szerint bármire képes volt némi javadalmazásért vagy egy flakon hígítóért cserébe. A sors fintora, hogy eddig még senki semmi komolyabb gazsággal nem bízta meg őt. Szép apránként kialakult hát a maga szakterülete, amivel a lóüzlet bevételét kiegészíthette volna, ha lett volna mersze elszedni Dorannától a hasznot: amikor épp nem lovat hamisított, akkor a környékbeli nemes hölgyeknek járt a kedvében.

Akkortájt kezdődött az egész, amikor épp udvarolt Dorannának. Akkoriban kevesebb vendégük volt, ő meg kihasználta az így lett fölös szabadidejét, és nekidurálta magát. Megtisztálkodott, haját copfba fogta, és főzött valami ínyencséget a nőnek – ezen a vidéken ínyencségszámba ment minden, ami meghaladta a nyers mókus nyújtotta ízélményt –, majd miután kettesben maradtak az étkezőben, megfogta a kezét a büdös és kormos petróleumlámpa mellett, és elveszve a tekintetében, hallgatta a fecsegését.

Ezt szerette leginkább Dorannában: a fecsegését. Leidennek esélye sem volt hozzászólni, amikor olyasmikről mesélt, amikről neki a kettejük között tátongó intellektuális szakadék miatt lövése sem lehetett, ám talán épp ezért hallgatta őt szívesen. Meséi egy másik világot nyitottak meg Leiden előtt, úri szalonokkal, rizsporos parókákkal, legyezőkkel és elefántcsont fűzőkkel, egy világot, melybe, tudta jól, hogy ő fizikai valójában sohasem léphet be. Doranna szavai szárnyán mégis ott járhatott vele, és nem csak a kapu előtt söprögető fickóként, aki az elegáns vendégek előtt leveszi sildes sapkáját, hogy a hókristályok megülnek a haján és fehér szempilláin. A nő fecsegése elrepítette őt, átöltöztette; úgy érezte ilyenkor, mintha Doranna belekarolna és felemelné magához, s Leiden ilyenkor otromba szattyáncsizmájában megneszülten lépkedett hölgye mellett örökre elérhetetlen vágyálmainak vörös szőnyegén.

Leiden sosem érezte még magát oly felszabadultnak, mint amikor Dorannát hallgatta rajongva. Könnyű és nyugodt volt ilyenkor, lelke feszültsége oldódott, s néha egy-egy pillanatig egész szentimentális gondolatok is megrohanták: úgy vélte, más körülmények között talán Doranna lenne élete szerelme. Így azonban kénytelen volt beérni azzal, hogy csicskázott neki.

A mézeshetek viszont nem tartottak sokáig, hamarosan ismét vendégek érkeztek, ráadásul valami puccos maca is, aki előtt még a sifonért is ki kellett suvikszolni, nehogy bármi oka lehessen a panaszra. Leiden nem tudta a hölgyemény nevét, de nem is volt rá kíváncsi. Ellátta tükördíszes hintaja elől kifogott, daliás léptű lovait, aztán leroskadt a szalmakupacára egy acetonba mártott rongydarabbal, és arra gondolt, milyen volna egy fürdődézsában megsikálni a vendég naccsága hátát.

Váratlanul kivágódott az istálló ajtaja, a csípős alkonyat frissítő leheletét hozva. Doranna, ügyet sem vetve a bódult tekintettel a nadrágját igazgató fickóra, zavaros magyarázatba fogott jövetele célját illetően, s közben olyan hevesen gesztikulált egy petróleumlámpával, hogy Leiden minden figyelmét lekötötte az abbeli aggodalom, hogy nehogy elejtse, lángra lobbantva a gyúlékony anyagokkal és a papírjaik szerint értékes lovakkal teli épületet.

Aztán csak megértette, mit is akar a nő.

Az eszével megértette, ugyanakkor alig akart hinni a fülének.

Doranna, visszakozásnak vélve a férfi tétovázását, úgy érezte, mondókája nyomatékosításra szorul:

– Nesze, egy kis előleg – húzott elő egy üvegcsét a felöltője kebeléből, s villámló tekintettel a továbbra is leforrázva bámuló Leiden kezébe nyomta. – Na, nyomás, tedd a dolgod! Kotródj!

Így kezdődött Leiden karriere mint a hölgykívánságok specialistája. És e karrier hatására a zwelf apránként átértékelte magát.

Felismerte, hogy mivé vált az idők során. Hogy a szelíd tekintetű legénynek, aki valaha volt, immár nyoma sem maradt benne. A mindennapos munkának és a kevés tápláléknak deltás vállakat és hajókötél keménységű izomzatot köszönhetett. Tenyere olyan érdes lett, akár a gyökérkefe, amivel BMW téli bundájáról súrolta le a sarat. Állandó belső feszültsége hatására szép, szimmetrikus állkapcsán élesen kirajzolódott egy ín.

Egy humanoid gép lett belőle. Egy lélek nélküli lény, mely alighanem ingyen is megtenne bármit, hiszen tudja jól, hogy nincs jövője, hogy nincs semmije, hogy ha holnap eltűnne, nem hiányozna senkinek.

Híre terjedt.

A hölgyek keresni kezdték őt.

Nem ám Leident így név szerint, hanem a Didergő Vándor fogadó lovászát. Azt a fickót, aki marcona tekintettel és koszos overállban trágyát lapátol.

Ilyenkor azonmód félbe kellett hagynia a trágyalapátolást. A koszos overall része lett a személyiségének, mert passzolt a feldolgozatlan sérelmeihez és a rég elvesztett hitéhez. Izgalmasan mocskos volt, akárcsak ő maga.

Leiden évek óta nem aludta ki magát. A fagyos földre szórt szalmakupacon nem lehetett rendesen pihenni, a hölgyek meg teljesen figyelmen kívül hagyták azt, hogy vannak szükségletei is. Egyetlen őrült, alkoholmámoros szédületté folytak össze a napok, mindenféle szentségtelen kívánsággal, amit csak a nemes hölgyek unatkozó elméje ki tudott eszelni, aztán azon izzadtan, orrában úrnői kényes titkainak illatával következhetett az istállótakarítás a hajnal első sugarainál, a sarjúszénát szálalgató hátasok szelíd dobrokolása közepette.

Leiden tudta jól, azaz inkább remélte, hogy életmódja záros határidőn belül a végzetét fogja okozni. Alig aludt, az ébrenlét ködös kábulattá hanyatló óráiban pedig mindent megtett, hogy pusztulását előbbre hozza. Semmi sem kötötte az élethez, semmi sem számított, senkit sem szeretett, és őt sem szerette senki. Az alantas izgalmak után sóvárgó dámák ezer másik senkiházit találhatnak majd maguknak a parttalan düh és a jeges kétségbeesés legmélyebb bugyraiban, ha ő beadja végre a kulcsot, és ekkor alighanem Dorannának is az lesz az első dolga, hogy felvesz a helyére két, vagy inkább három új lovászfiút, mindenest, hisz ilyen magafajta söpredékből bármennyi akad. Ha egy elpusztul, kerül a helyére mindjárt egy tucat másik, sztrájktörők és dologtalan munkások, névtelen, arctalan nincstelenjei a nagyvilágnak, az utak és a nagyvárosok pucér alfelének pelyvái, akiknek gondolatára Leiden torkát olyan keserűség szorította össze, mint talán még soha.

2. fejezet

Amelyben színre lép egy (újabb) Céda

Mióta Doranna a birtokába vette, és szépen felújította a Didergő Vándort, annak vendégköre sem volt már a régi. A betyárok és haramiák is megemberelték magukat, ha átlépték a környék hírös vendéglátóegységének bejáratát, az ugyanis immár a jómódúbb utazók előtt is nyitva állt. Az épület egyik szárnyának szobáit Doranna intarziás bútorokkal, brokátfüggönyökkel és egyéb olyan holmikkal rakta tele, amelyekben a legjobb ízlésű polgár sem találhatott kivetnivalót. Hiszen amióta a Rafinesse testvérpár féllegális drogüzlete révén Havasfelföld kereskedni kezdett Zordonbérccel, ilyesfélékre is számítani lehetett.

Leiden nem lepődött hát meg, amikor a nő egy nap elé toppant azzal, hogy:

– Van egy burzsoá vendégünk!

A zwelf arcára zárkózott kifejezést csalt az ismeretlen fogalom.

– Majd figyelek, nehogy igyak utána a poharából – fogadkozott tapintatosan, Doranna azonban legorombította:

– A burzsoá aztat jelenti, hogy bajunk lehet belőle, ha megeteted a hulláját a disznókkal!

– Jaj, ne! De hát akkor hogyan fogjuk kifosztani?!

– Civilizált módon.

Doranna mindjárt látta a fiúja arcán, hogy ezt a kifejezést sem ismeri.

– Már hozom is az ásót – igazolta be a sejtéseit Leiden azonmód. A zwelf úgy gondolta, bármit is jelentsen a civilizált mód, ásóra előbb-utóbb úgyis szükség lesz.

– Ne hozzad, hé – ragadta meg a karját Doranna, és mivel Leidennek minden igyekezete ellenére még mindig elevenébe vágott az érintése, kénytelen-kelletlen megtorpant.

– Durván visszaélsz az érzelmeimmel! – hőbörgött azért, megőrzendő fensőbbségének legalább a látszatát.

A nő magához ölelte, és két cuppanós csókot nyomott az orcájára.

– Méghogy én?! – bazsalyogta a szempilláit rebegtetve. – Ugyan már, leppentőn dalmahodó pikulám, hát mégis hogy gondolhatsz ilyet?!

A férfi megneszülten elkushadt.

Doranna helyeslőn biccentett.

– Jól van, jól – bólogatott, látván, hogy sikerült végképp leszerelnie a fiúja ellenállását. – Szóval a vendégünk, Szabadossy Céda Infámia bárónő korunk értelmiségének egyik leghaladóbb szellemiségű nőtagja, legendás felfedező és világutazó. Átrepült a Fagyos-tenger fölött, megjárta a sarkkört kutyaszánnal, az egyenlítői őserdőket gyalogszerrel, és az óceáni szigetvilágot mellúszásban. Bel- és külföldön egyaránt a természettudományok egyik legfontosabb alakjaként tartják számon. Tucatnyi megkerülhetetlen geográfiai és botanikai tárgyú monográfia szerzője, a Természetrajzi Múzeum két komplett termet töltött meg a kirándulásairól hazacipelt cuccokkal, s zászlajára újabban hazánk természeti kincseinek megőrzését tűzte. Szokása jelentős összeggel támogatni nemzeti parkokat, és más olyan műintézményeket, amelyektől a természeti értékek ápolását reméli.