Kópé koboldok

Elveszett lelkek mocsara

Elisabeth Brainy

2021

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Első fejezet A rengeteg rettegett lényei

A Tündérbirodalom fölött a háború sötét fellegei tornyosultak. Nem volt már egyetlen apró zug sem, ahová biztonságosan el lehetett volna rejtőzni Odonel gyülevész hadának fenyegetése elől. A trónra vágyó gonosz tündérkirály minden követőjét összegyűjtötte, és végső csatára szánta el magát.

Eléniel, aki eddig békében, népének legnagyobb megelégedésére kormányozta a birodalmat, mindent megtett annak érdekében, hogy ezt a szedett-vedett hordát visszaverje, és újra visszatérhessen a nyugalom. Ennek azonban nagy ára volt. Minden olyan szerzetet mozgósítania kellett a Tündérbirodalomban, aki fegyvert tudott ragadni. Hű követői elszántan álltak be hadseregének soraiba, csak az fájdította a szívüket, hogy szeretteiket hátra kellett hagyniuk és nem védelmezhették őket a gonosz horda betörései ellen. A hátrahagyottak minden erejüket arra fordították, hogy kis városaik, falvaik falait megerősítsék. Asszonyok, öregek, sihederek ragadtak fegyvert otthonaik védelmében.

A vörös sárkányok hősiesen védelmezték az északi határokat Odonel fekete sárkányaival

szemben. A trónörökös Goldrin visszatérése megerősítette a sárkányhadat, miattuk tehát nem kellett aggódnia Elénielnek. Goldrint szoros őrizet alatt tartották Sárkányvölgyben a vörös sárkányok és Odonel Sötét Serege hiába próbált betörni a Sárkánybirodalomba, nem sikerült a közelébe férkőzniük. Pedig elegendő lett volna a trónörökös egyetlen csepp vére ahhoz, hogy Leroc király bűvös jogarát belemártva legyőzhetetlenné válhasson a gonosz hadúr. Minden sikertelen próbálkozást azonnal megtorolt, a kudarcot vallókat Fellegvára sötét labirintusába száműzte és újabb csapatokat küldött a Völgybe.

Hiába gyűjtötte össze harcolni tudó követőit Eléniel, az összecsapásokból borzalmas veszteségek után menekülni kényszerültek. Mintha Odonel minden egyes lépésüket előre látta volna. Az elkeseredett küzdelemben a gonosz erők egyre több területet foglaltak el. A Birodalom szívét menekültek áradata özönlötte el. A királynő fájó szívvel nézte a régen békében és boldogságban élő

Birodalom hanyatlását, alattvalóinak sanyarú sorsát. A vad hordák betörtek az elhagyott falvakba, városokba, feldúltak, elpusztítottak mindent, ami a kezük ügyébe került. Akit sikerült elfogniuk, azt azonnal Odonel bányáiba, fegyverműhelyeibe vitték, hogy megfelelő fegyverzetet készítsenek a Sötét Sereg katonái számára.

A Tündérbirodalom már csak egyetlen hajszálnyira volt a bukástól és attól, hogy Odonel gonosz uralma alá kerüljön, de Eléniel mégsem adta fel a küzdelmet. Fegyvert ragadott, és bátor követőivel együtt a végsőkig küzdött a leigázó csapatok ellen.

*

Adam, Dared és Helsi már három napja bolyongott a Goriderdőben. Hatalmas fák vették őket körül. Botladoztak a kiálló gyökerekben, fáradtan kerülgették a bokrokat, a mindenhol előbukkanó cserjéket. Még a nyár utolsó sugarainak bágyadt fénye sem tudta jobb kedvre deríteni őket. Enyhe szél támadt. Ahogy átszaladt a hatalmas lombú fák között, magával ragadott ezernyi színes falevelet, amik először egymással kergetőztek, majd erejüket vesztve lágyan hullottak alá az előző évek alatt felgyülemlett vastag avartakaróra. Ha a három hegyes fülű, apró zöld kobold nem lett volna annyira fáradt, akkor gyönyörködhettek volna ebben a szemkápráztató látványban. A három vándor figyelmét most más kötötte le. A háború messzire sodorta őket Koboldvárostól, pedig legszívesebben szeretteikkel együtt védelmezték volna otthonuk falait.

A nap lassan lenyugodott. Már az a néhány kósza sugár sem jutott át a sűrű lombokon, ami eddig némi világosságot adott.

– Meg kell állnunk! A sötétben nem mehetünk tovább, mert még belefutunk a Sötét Sereg egyik erre portyázó csapatába. – jelentette ki Dared, szemével már a környező fákat kutatva alkalmas éjszakai pihenőhely után.

A kis kobold sápadtzöld arcán mély barázdák jelezték a mostanában átélt viszontagságokat és a fáradtságot. Látszott rajta, ahogy két hű barátján is, hogy lassan ereje végére ér. De az elszánt koboldarc azt is tükrözte, hogy nem adja fel egykönnyen a küzdelmet.

– Meg kell találnunk Radoékat! Velük együtt felvehetjük a harcot ez ellen a rabló horda ellen! De most pihennünk kell! – mondta barátainak és egy vastag törzsű fához vezette őket. Lelógó alsó ágain keresztül némi erőfeszítés árán biztonságos magasságba mászhattak, elrejtőzve így a vadállatok és a kíváncsi szemek elől.

Társai egyetlen szó nélkül követték. Még a mindig mosolygó Helsi arca is szomorúságról és mélységes fáradtságról árulkodott. Egyetlen vágyuk az volt, hogy végre rátaláljanak gorid barátjukra, aki a küzdelmek során szerzett tudásával nagy segítségükre lehetett volna a gonosz ellen vívott harcban. Lehetőségeikhez mérten kényelmesen elhelyezkedtek, de az álom sokáig kerülte fáradt koboldszemeiket. Adam kedvesére gondolt, Rebekára, aki Koboldvárosban várta párja visszatértét. Hiába jártak már lassan két egész éve jegyben, a háború miatt még nem tarthatták meg az esküvői szertartást. Mind a ketten türelmetlenül várták a csodás pillanatot, amikor végleg összeköthetik sorsuk fonalát. Békéről álmodozott, piros tetős apró házikóról és sok zöld, hegyes fülű

kis koboldgyerekről, akik hangosan nevetve veszik körül este a munkából hazatérő apjukat. Ez a békés kép lassan meghozta a várva várt álmot, szemei lecsukódtak, de nyugtalanul forgolódva tudott csak aludni.

Helsit is hazavárta valaki. A kis házban, ahol eddig a három kobold lakott, most az az apró néma leány tartott rendet, akit útjuk során ismertek meg egy gazfickóktól hemzsegő fogadóban, álnok nagybátyja fogságában sínylődve. Miután segítségével a koboldok sikeresen elmenekülhettek a Sötét Sereg katonái elől, Odonel elraboltatta, és csak Sárkányvölgy örökösének, no meg Helsinek köszönhetően sikerült megmenekülnie. Azóta Koboldvárosban élt. Ha nem mérgesedik el a trónért folyó harc, ezen a tavaszon ő is ott állt volna az eladó sorba került leányok között, arra várva, hogy Helsi átadja neki jegyajándékát. Most aggódva várta a mindig vidám kis kobold visszatértét, Helsi pedig vágyódva gondolt koboldvárosi kis házukra, és a szeretett leányra. Utolsó találkozásukkor egymás felé küldött pillantásaik mindent elmondtak szavak nélkül is. Ezekre a csodálatos, szomorú szemekre gondolva aludt el a megviselt vándor.

Dared szeretettel nézett végig nyugtalan álomba merült bátor társain, majd gyanakodva fürkészte az őket körülvevő rengeteget. Hosszú idő telt el azóta, hogy elhagyták Koboldváros megerősített, biztonságot nyújtó falait. Nem tudtak tétlenül ülni és várni, mikor ér el hozzájuk is Odonel pusztító seregének ádáz hada. Meg akarták akadályozni, hogy egyáltalán lehetősége nyíljon az ellenségnek rátámadni otthonukra. Megvívtak már sok csatát Eléniel seregéhez csatlakozva, de amikor hírt kaptak a Koboldváros falait ostromló seregről, elhatározták, hogy hazatérnek és segítséget visznek a falak mögött küzdőknek. Több napja bolyongtak már a rengetegben, de nehezen jutottak Rado falujának a nyomára, ami a Goriderdő legmélyén rejtőzött.

– Majd holnap! Holnap biztosan megtaláljuk! – sóhajtotta bele a hideg éjszakába a kis kobold, majd szorosabbra húzta magán köpenyét és ő is álomba merült.

*

Még alig pirkadt, de a három vándor már ébren figyelte az erdő neszeit. Valami felébresztette őket, de még nem jöttek rá, mi lehetett az. Aggódva vizsgálták a hatalmas fák között meghúzódó ösvényt. A magasból nagyszerűen rá lehetett látni a távolabbi területre is. Eleinte semmi nem változott, de aztán hirtelen élettel telt meg az erdő. Riadt állatok tűntek fel a fa alatt. Együtt szaladt a mókus a medvével, az apróbb állatok a ragadozókkal. Agyaras bestiák rohantak el alattuk csapatostul, rémülten pillantva a hátuk mögé. Nem akartak most zsákmányt ejteni. Olyan erő elől menekültek, ami még őket is halálra rémisztette.

– Mi történhetett? – fürkészte kíváncsian és kicsit félve Helsi az erdőnek azt a részét, amerről az állatok érkeztek.

Hamarosan megtudták a félelem okát. Sűrű, sötét füst emelkedett a magasba, gomolyogva borítva be az alattuk húzódó bokros ösvényt.

– Valami ég! – kiáltotta Adam.

– Oda kell mennünk, hátha Rado faluja az. Segítségre van szüksége! – válaszolta izgatottan Dared és gyorsan lemászott az éjjeli menedéket nyújtó fa lombjai közül.

– Nem kellene inkább menekülnünk? Az állatok ösztönösen megérzik, ha nagy a baj, azért szaladnak az ellenkező irányba. Lehet hogy az erdő gyulladt ki. Akkor pedig csak az életünket kockáztatnánk feleslegesen, hiszen semmit nem tehetünk a fák között tomboló tűzvésszel szemben. –

akadékoskodott Helsi.

– Emlékszel még hogyan bújtattak bennünket a Sötét Sereg katonái elől Rado falujában? Ők egyetlen percig sem gondolkodtak, csak azt tették, amit helyesnek tartottak. Szerinted gyáván elfussunk most, amikor talán nekik van segítségre szükségük? – kérdezte megrovó pillantást vetve barátjára Dared. A kobold örült, hogy végre rátaláltak gorid barátjuk falujára, de aggodalommal nézte a feketén gomolygó, ég felé szálló füstcsíkot.

Helsi mélységesen elszégyellte magát. Nem is jutott volna eszébe a megfutamodás, ha nem csigázták volna el az elmúlt hetek alatti folyamatos menekülés fáradalmai.

– Bocsáss meg! Nem gondolkoztam! Siessünk, mielőtt még késő lenne! – válaszolta szemlesütve.

Ő volt az első, aki leért a menedéket adó lombok közül és társaival együtt rohanva indult a sűrű

fellegekben felszálló füst irányába.

Egyre több állattal találkoztak, akik minden óvatosságukat félretéve vágtak keresztül az erdőn, hogy minél előbb maguk mögött tudják az erdőlakók legnagyobb ellenségét, a tüzet. Itt már nem csak az égen szálltak a sötét füstpamacsok, hanem az avar fölött is egyre nehezebbé vált a lélegzetvétel. A koboldok köhögve haladtak tovább, szájuk elé szorítva ingük ujját, hogy így megszűrjék a levegőt. Hirtelen szokatlan zajok ütötték meg a fülüket. A letörő ágak, a paták alatt szétroppanó gallyak, a rémült állathangok kavalkádjába hangos tündérszavak vegyültek.

Parancsolóan, erőszakosan hatoltak el a három vándor füléhez. Dared fejében azonnal megszólalt a vészcsengő. Amióta Odonel zsoldosai elárasztották a Tündérbirodalmat a három kobold kénytelen volt elsajátítani a menekülés és a rejtőzés művészetét. Dared azonnal jelzett társainak, akik megtorpanva várták a további utasításokat. A kobold intésére háromfelé szakadva nyomtalanul szívódtak fel a magas lombok között, hogy az ellenség kifürkészése után újra találkozzanak a magasban.

Dared egy magas fa fedezékéből nézett le, de egyelőre nem látott semmit. A tűz már nem lehetett messze, mert a füstnek itt nem volt ideje felkúszni a lombok közötti réseken. Szélesen terült el az aljnövényzet felett, megnehezítve így a bátor kobold dolgát. Kénytelen volt fedezékét elhagyva tovább haladni a gorid falu felé. Lassan óvakodott közelebb, kihasználva minden egyes bokor, cserje fedezékét. Legszivesebben rohant volna Rado és családja segítségére, de jól tudta, hogy egyetlen óvatlan lépés a vesztét okozhatja. Szerencsésen eljutott a falut körülvevő cölöpkerítésig, majd felmászott az egyik szélen álló magas fára, hogy betekinthessen a faluban zajló eseményekre. Sajnos gyanújuk beigazolódott. Valóban a békés földművelő goridok fából épült takaros házai álltak lángokban. Szerencsére a kis települést körülvevő vastag cölöpkerítés útját állta a lángoknak, így azok nem tudtak elharapózva kárt tenni az erdőben. Dared torkát fojtogatta a füst. Bőrkulacsából vizet öntött a zsebkendőjére, azt kötötte a szája elé, ez kissé megkönnyítette a levegővételt.

A magasból szomorú látvány tárult a szeme elé. A vastag fakapu darabokra törve hevert a cölöpkerítés mellett. Az egykor békében élő szorgos nép gondosan felépített házai szinte porig égtek. A gondosan vetett termést durva katonabakancsok taposták le. Mindenütt a pusztulás nyomai látszottak. Odonel szigorúan megbüntetett mindenkit, aki nem volt hajlandó az ő oldalán harcolni. A Sötét Sereg tündérkatonái a romok között kutattak. Majdnem kétszer akkorák voltak, mint a barna bundájú, agyaras falusiak. Sötét mellvértjükkel, fekete köpenyükkel félelmetes látványt nyújtottak.

Mindenki menekült előlük. A férfiakat és a nőket már összeterelték a főtérre, hogy onnan nézzék végig szeretett otthonuk pusztulását. Néhány goridcsemete rémülten szaladgált és sírva kereste a szüleit. Ők is hamar az ellenség kezeibe kerültek, de nem mehettek oda a családjukhoz. Az öregeket és a gyerekeket külön csoportba terelték, és Dared megrökönyödve látta, hogy vérmocskos ruhájú rabszolgatartó goridok veszik körül őket, és szakértő szemmel vizslatják saját fajtársaikat. Szemmell láthatóan azt nézték, vajon mennyit kaphatnak értük a rabszolgavásárokon. Még most sem tudta teljesen megérteni, hogy egy fajon belül hogyan térhetnek el ennyire egymástól a goridok. Az egyik részük becsületes, dolgos, a másik pedig aljas rabszolgakereskedő.

Nem sokáig nézelődhetett, mert a katonák lassan oszlopokba rendezték foglyaikat, és kiterelték őket a cölöpkerítésen át a keskeny ösvényre. Az anyák hiába könyörögtek, hiába nyújtották kezeiket könyörgően gyermekeik felé, visszaterelték őket a sorba. Az egész erdő visszhangzott a szívet tépő

zokogásuktól. Az egyik gorid gyereknek sikerült kiszabadítania magát zsarnok fogvatartói közül és lélekszakadva rohant édesanyja karjai közé, aki óvón szorította magához. Örömük sajnos igen rövid ideig tartott, mert a rongyos ágyékkötőt viselő rabszolgakereskedő odalépett hozzájuk és az apróságot a karjánál megragadva visszalódította őt a társai közé. Dared alig tudta magát türtőztetni.

Legszívesebben szabad kézzel tépte volna szét ezt a lelketlen vadállatot. Az anya az elkeseredéstől térdre borult, úgy nyújtotta kezét gyermekéért, de nem volt kegyelem. Odalépett hozzá az egyik sötét köpenyes katona és könnyedén emelte, segítette fel a földről a feleakkora testet. Dared mintha szánakozást látott volna megcsillanni a kék tündérszemekben. De a háború törvényeinek nem mert ellenszegülni a katona. Az ellenség számára, legyen az asszony vagy gyerek, nincs kegyelem.

Gyengéden megfogta a gorid asszony karját, és lassan visszavezette a csoportjához a fájdalomtól megtört alakot.

Két menet indult útnak. Az életerős, dolgozni tudó goridok Odonel fegyvergyáraiba kerülnek majd. Azok pedig, akik nem képesek ezt a feladatot ellátni, a rabszolgatartó goridok kapják meg hűségük jutalmául. A gorid falu végleg elpusztult. Csak romok és fájdalom maradt az egykor vidám, virágzó kis település helyén.

Dared már éppen le akart mászni a fáról, hogy megkeresse Helsit és Adamot, amikor újra mozgolódásra lett figyelmes az üszkös romok között. Újabb katonák léptek elő néhány gorid foglyot vezetve. Ezek nyilván túl értékesek voltak ahhoz, hogy társaikkal együtt holmi gyárakba kerüljenek.

– Hagyj békén te gyáva féreg! Kétszer akkora vagy, mint én, a fegyver is a te kezedben van, mégis rettegsz tőlünk! Vajon miért van ez? – gúnyolódott az egyik szorosan megkötözött fogoly.

– Hallgass, vagy a szádat is beragasztom! Majd akkor legyél ilyen nagy legény, ha a hatalmas Odonel előtt állsz és számot kell adnod ellenszegülésedről! – válaszolta neki a parancsnok mély megvetéssel a hangjában.

Dared legnagyobb döbbenetére barátjára ismert a vakmerő goridban. Az, hogy a nemes lelkű

gorid fogságba esett, elkeserítette ugyan, de legalább nem esett el az Odonel bérencei ellen vívott véres küzdelmek során. Több ismerős arc is feltűnt neki. Olyanok, akik segítségükre voltak a Sárkányvölgybe vezető útjukon, amikor a kis trónörököst, Goldrint kísérték haza. Szorongatott

helyzetük ellenére is boldog volt, hogy viszontláthatja őket.

Rögtön azon kezdte törni a fejét, hogyan segíthetne nekik megszabadulni, amikor figyelmét ismét más terelte el. Lassú, óvatos léptekkel egy apró alak közelített ahhoz a fához, amin a kobold rejtőzött. Dared még jobban behúzódott a lombok közé, hogy a lent settenkedő még véletlenül se vegye észre. Kíváncsian várta, vajon mit tesz az apró alak. A füsttől még mindig nem látott tisztán, de azt jól ki tudta venni, hogy a kíváncsiskodó nem tartozik sem a katonákhoz, sem a mocskos goridokhoz. Csak akkor ismerte fel, amikor már majdnem a fa alá ért.

– Te jó ég! Hiszen ez Helsi! – suttogta döbbenten.

A zöld köpenyes, csuklyás alak mögött halk léptekkel két tündérkatona közeledett. Csizmáik kopogását elnyelte a vastag avartakaró és az erdő ezernyi hangja. Bár még nem vették észre az előttük haladót, de ez bármelyik pillanatban bekövetkezhetett.

– Most mit tegyek? – sóhajtott magában Dared.

Ha szólni próbál szorongatott helyzetű társának, akkor mind a kettőjüket észreveszik, ha nem, akkor Helsit elfogják a katonák. Töprengésre nem maradt idő. Úgy döntött mégis megkockáztatja és halk hangon figyelmezteti barátját, amikor egy zöld köpenyes kéz nyúlt ki az egyik magasra nőtt bokor mögül. Erős tenyér tapadt Helsi szájára, hogy rémült kiáltásával el ne árulja magát, majd egy másik kéz ragadta meg a karját, és berántotta a rejteket adó bokor mögé. Néhány pillanat múlva a két sötét köpenyes, zord tekintetű katona elhaladt a fa alatt és belépett a betört kapun át a faluba.

Dared végre lélegzetet mert venni. Hálát adott az égnek, hogy Adam éppen jókor volt jó helyen, így meg tudta menteni társát a felfedezéstől. Megkönnyebbülten vizsgálta a bokrot, de még az ő

kutatásban gyakorlott szeme sem találta meg két barátját.

Ismét Radoék felé fordulva várta a további fejleményeket. Valószínűleg Adam és Helsi is ugyanezt tették.

– Hogy tehetitek ezt? Hiszen ti tündérek vagytok! Hogy követhetitek azt az álnok kígyót? Egész falvakat pusztít, rombol le, családokat szakít el egymástól! Gondoljátok, ha ő veszi át a hatalmat, majd megjavul és mindent helyreállít? Ennyire még ti sem lehettek hiszékenyek! – kiabálta fogvatartói felé Rado.

Dared halványan elmosolyodott a lombok rejtekében. Éppen ilyennek ismerte meg bátor gorid barátját. Még akkor sem hunyászkodott meg az ellenség előtt, ha már keze, lába gúzsba volt kötve.

Más lehetőség híján éles nyelvét használta fegyverként. Szavai nem maradtak hatástalanok. Bár a tündérkatonák egy része rá sem hederített, de sokan voltak közülük, akik lopva rásandítottak, és az arcukon látszott, hogy elgondolkoznak a hallottakon. A parancsnok észrevette, milyen hatással vannak a fogoly szavai a katonáira.

– Ebből elég volt! Nem fogod itt bomlasztani a fegyelmet! – kiáltott rá Radora. Kötelet vett elő, egy rongydarabot gyűrt a gorid szájába és a kötél segítségével rögzítette azt. A megkötözött Rado így már nemhogy beszélni nem tudott, de még a levegővétel is igen nehézzé vált számára. Hiába próbált megszabadulni a rongydarabtól, az nem mozdult, így hát kénytelen volt feladni a küzdelmet.

Annál gyilkosabb pillantásokat lövellt a katonák felé hideg szemével. A megvetése szinte kézzel fogható volt. A pribékek próbálták elkerülni a tekintetét, szemlesütve fordították el a fejüket.

– Nem késlekedhetünk tovább! Odonel már tudja, milyen értékes foglyokat ejtettünk! Minél előbb a Fellegvárba kell érnünk velük! – adta ki az utasítást a parancsnok, katonái pedig örültek, hogy végre útra kelhetnek otthonuk felé.

A menet lassan haladt el Dared rejtekhelye alatt. Elöl a parancsnok léptetett fekete lován, két társával együtt. A nyereghez rögzített kötelekhez kötve, két sorban, kezüknél fogva egymáshoz erősítve lépkedtek az elcsigázott foglyok. Napok, hetek óta harcolhattak már. Szemük beesett, ruhájuk rongyos, vértől szennyezett volt. Dared meg volt győződve róla, hogy a vér nem csak a sajátjuk, hanem számos ellenség leküzdése során került rájuk. A menetet a sötét köpenybe burkolózott, fekete mellvértes tündérkatonák zárták. Ők sem figyelték igazán a körülöttük húzódó hatalmas fákat. Fázósan, fáradtan burkolóztak sötét lepleikbe, de valamennyien ott szorongatták kezükben gyilkos fegyvereiket.

Miután elhaladtak, Dared még várt néhány pillanatot, hogy eltűnjenek a szeme elől a keskeny ösvény kanyarulatában, majd olyan halkan, amennyire csak tudott, lemászott a zöld lombok közül.

Mire leért már társai is előmerészkedtek és ott álltak a vastag fatörzs mellett.

– Most mit tegyünk? Nem hagyhatjuk, hogy csak úgy elhurcolják őket! – suttogta felháborodott hangon Adam.

– Nem szállhatunk szembe velük, hiszen sokkal többen vannak, mint mi! – adott hangot aggodalmának Helsi, bár legszívesebben most azonnal utána rohant volna barátai fogvatartóinak.

Dared egy ideig elgondolkodva, aggodalmas arccal nézett az üres ösvényre, amerre Radoék eltűntek. Azon töprengett, vajon hogyan tudnák kiszabadítani az elfogottakat. Nem támadhatják meg őket, hiszen azonnal fölébük kerekedne a túlerő. Nem úsznák meg ép bőrrel az összecsapást, ráadásul azzal, hogy kardélre hányatják magukat, a többieken sem segítenének. A megoldás villámként hasított belé és azonnal felderült az arca. Izgatottan fordult oda töprengő társaihoz.

– Ahhoz, hogy a falusiakat kiszabadítsuk, szükségünk van Radoék segítségére. Őket különben is kevesebb ellenség veszi körül. – kezdett magyarázni.

– De hát a három lovassal együtt ők nyolcan vannak jól felfegyverezve, mi pedig csak hárman. –

vetette fel legnagyobb problémájukat Helsi.

– Ne vágj közbe, különben olyan messze jutnak tőlünk, hogy nem érjük utol őket! – torkolta le türelmetlen barátját Adam.

– Igazad van! Ne késlekedjünk! Induljunk utánuk, közben pedig elmagyarázom, mit fogunk tenni!

Higgyétek el, tetszeni fog! – javasolta Dared, és szapora léptekkel elindult a hatalmas fák és bokrok védelmében az ösvény vonalát követve a katonák után. Társai habozás nélkül követték.

A nap lassan elhagyni készült az eget. Gyönge délutáni sugarai már alig hatoltak át a sűrű

lombok között. Az ösvény félhomályba burkolózott a gorid foglyokat kísérő menet előtt. Rado egyre nehezebben kapott levegőt a száját takaró kötéstől, már alig vánszorgott.

– Ha továbbra is így kell folytatnia az utat akkor nem jut el a te Odoneledig! Ezt te sem akarhatod! – kiáltott oda egyik társa a parancsnok felé látva siralmas állapotát.

A tündér megállította a menetet, majd odalépett dacos foglya mellé.

– Csak akkor vehetem le a kötést, ha nem jártatod a szádat! – mondta neki fensőbbséges hangon.

Rado továbbra is villámokat szóró szemmel, megvetően nézett vissza rá.

– Nekem mindegy! – mondta vállrándítva a tündér és újra visszaléptetett jól megtermett fekete lovával a menet elejére.

– Az ég szerelmére! Így megfullad! – kiáltott utána még egyszer Rado barátja.

– Csak annyit kell tenned, hogy megígéred, nem bosszantod a katonáimat és máris lekerül a kötés. De ne feledd, naplementéig már nem állunk meg többször, még akkor sem, ha nektek kell tovább hurcolnotok! – fordult vissza még egyszer a parancsnok, várakozóan nézve a megátalkodott goridra.

– Elég, ha bólintasz! – mondta barátjának a mellette álló gorid, de Rado, bár már szédelgett a levegőhiánytól, meg sem mozdult.

– Hát ez nem igaz! Itt fogsz megfulladni, te fafejű! Mennyivel lesz jobb nekünk, ha téged is elveszítünk? Nem volt még elég a veszteségekből? – unszolta társát a gorid.

Ennek az érvnek már Rado sem tudott ellenszegülni. Jéghideg tekintetével továbbra is a tündérparancsnokot figyelve lassan bólintott. Eddig nem csak Odonel csatlósai iránti mélységes megvetése tartotta vissza, hanem az időt is húzni akarta a vitatkozással. Ennek már nem volt további értelme. A parancsnok apró győzelemnek tekintette a fejbólintást. Győzedelmes pillantással nézett végig katonáin, majd kegyesen a barátja mellett álló gorid felé intett. Az gyorsan megoldotta a csomót, és egyetlen mozdulattal eltávolította a rongydarabot, ami megnehezítette Rado levegőhöz jutását. A gorid hatalmas lélegzetet vett. Gyorsan eltűnt a szeme elől a szürke köd. Dacosan összeszorította a száját, és szúrós szemmel meredt az előtte magasodó fekete alakra. A kapitány arcáról lassan lehervadt a győzelemittas mosoly. Tekintetét gyorsan elkapta ellenfeléről és némán a kis menet élére lovagolt.

– Lassan sötétedik. Már nem tehetünk meg túl nagy utat, mert ez az elátkozott erdő éjjel nagyon sok veszélyt rejthet. Alkalmas pihenőhelyet kell találnunk és őrséget kell állítanunk! Ki tudja hány megátalkodott áruló bolyong ezek alatt a hatalmas lombok alatt. – mondta egyik lovon ülő társa felé fordulva, miután újra elindultak a keskeny ösvényen.

A jobbján lovagló tündérkatona parancsnoka szavai hallatán riadtan kémlelt körül szemével a sötét zugokat fürkészve. Hiába vett részt véres ütközetekben, ezek a komor ősöreg fák, a villogó szempárokat rejtő vad bokrok még az ő harcedzett idegeit is megviselték. Örült, hogy az erdőlakók faluját elhagyva végre tábort verhetnek, és a lobogó tűz elűzi ezeket a baljós árnyakat.

A nap sugarai már csak néhány helyen tudták áttörni a lombkoronák sűrűjét. Az árnyékok megnyúltak, a napközben felmelegedett avar gőzölögve adta ki magából a benne lévő nedvességet. A gomolygó pára ködként telepedett rá a földre. Éppen ideje volt, hogy végre tábort verjenek, mert már alig láttak az orrukig, de egyetlen alkalmasnak tűnő helyet sem találtak. Hiába kérdezgették az öt goridot, hogy van-e a közelben tisztás, azok vezetőjük példáját követve dacosan szorították össze a szájukat. Gúnyosan meredtek az egyre bizonytalanabbá váló fogvatartóikra.