Rebecca Serle

EGY OLASZ NYÁR

Fordította: Dávid-Goitein Zsófia

A mű eredeti címe: One Italian Summer

Copyright © Rebecca Serle, 2022

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Dávid-Goitein Zsófia, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők, helyszínek

és események a szerző képzeletének szüleményei,

vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt –

személyekkel, intézményekkel, eseményekkel vagy

helyszínekkel csak a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-272-8 (papír)

ISBN 978-963-614-163-9 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Nimila Ágnes

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Laywan Kwan

Borítóillusztráció: Henry Sene Yee

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Édesanyámnak, szívem királynőjének.

Uralkodj örökké!

„Úgy érzem, több időre lenne szükségem… Olyan felkészületlennek érzem magam, tudod? Azt hittem, sokkal több időm van. Azt hittem, előttem az egész nyár, hogy bölcsen dönthessek mindenről, és úgy érzem, mondanom kell valamit.

Óh! A buszon győződj meg róla, hogy jó helyen ülsz, mert az embereknek olyan furcsa szokásaik vannak, és az a hely, amit először választasz, lehet, hogy egész évben a tied lesz. Ablak mellé ülj, mert olyan sok látnivaló van!”[1]

Lorelai Gilmore

[1] Részlet a Szívek szállodája (eredetileg Gilmore Girls) című amerikai sorozat utolsó évadának záróepizódjából.

ELSŐ FEJEZET

Soha nem dohányoztam, de ma van anyám sivájának[2] utolsó napja, szóval így állunk.

Lóg a cigi a számból, a hátsó teraszon ácsorgok, és nézem a két hónapja még patyolattiszta, mára már elnyűtt és kopott kanapét. Pedig anya mindent tisztán és rendben tartott.

Carol szabályai és életbölcsességei:

- Jó farmert soha ne dobj ki!

- Mindig legyen nálad friss citrom!

- A kenyér hetekig eláll a hűtőben, és hónapokig a fagyasztóban.

- OxiCleannel még a legmakacsabb foltok is eltűnnek.

- Óvatosan bánj a fehérítővel!

- Nyáron jobb a len, mint a pamut.

- Fűszernövényt ültess, ne virágot!

- Ne félj a festéstől! Egy merész szín feldobja a szobát.

- Étterembe mindig pontosan, vendégségbe öt perc késéssel érkezz!

- Soha ne dohányozz!

Meg kell mondanom, hogy nem is gyújtottam rá.

*

Carol Almera Silver volt a közösség lelke, akit mindenki szeretett. Múlt héten megnyitottuk az ajtót minden ismerőse előtt, aki le akarta róni kegyeletét. Jöttek eladók és manikűrösök, a felekezet nőtagjai, a Craig’s[3] felszolgálói és a Cedars-Sinai Egészségügyi Központ[4] ápolói. Volt itt két bankár a Roxbury helyi bankfiókjából, mondván: „Mindig hozott nekünk friss péksüteményt.” Jött néhány ismerős házaspár a Brentwood Country Klubból.[5] Tiszteletét tette Irene Newton is, aki minden csütörtökön együtt ebédelt anyával az Il Pastaióban.[6] Még a bárpultos is megjelent a Bel-Air Hotelből, ahova Carol rendszeresen betért egy jéghideg Martinire. Mindenkinek megvolt a vele kapcsolatos sztorija.

Anyát bármikor felhívhattam, amikor receptre volt szükségem – „egy csésze hagyma, fokhagyma, és ne feledd a csipet cukrot!” –, sőt, akár éjszaka is, amikor nem tudtam aludni – „egy pohár meleg víz, levendulaolaj, magnéziumtabletta”. Pontosan tudta, milyen arányban kell használni az olívaolajat és a fokhagymát, és bármit összeütött három hozzávalóból, amit éppen talált otthon. Mindenre tudta a választ. Én viszont semmire nem tudom, és most itt állok nélküle.

– Szia! Hol vannak a többiek? – hallom Eric hangját a bejárat felől.

Ő a férjem, és utoljára érkezett. Korábban kellett volna. Végig mellettünk lett volna a helye a kőkemény, alacsony székeken, beszorítva a rakott ételekkel teli tepsik, a folyamatosan csörgő telefon, a végtelen mennyiségű, rúzsos puszit adó szomszédok és az állítólagos nagynénik közé. Ehelyett a ház – most már csak apám háza – előtt várja, hogy beengedjük.

Behunyom a szemem. Talán ha nem látom, nem keres. A májusi napfény olyan élesen hasít belém, mint az ebéd közben a telefonján rikácsoló nő hangja. De jó lenne eltűnni! Mégis ki hívott ide?

A farzsebembe rejtem a cigarettát.

Nem tudom felfogni, hogy anya nélkül megy tovább az élet, és fogalmam sincs, milyen lesz ez az új világ, és főleg, hogy mi lesz velem. Nem tudom elhinni, hogy többet nem megyünk keddenként ebédelni, nem parkol a tilosban a házunk előtt, és nem állít be egy hatalmas zacskó ennivalóval, kozmetikummal, vagy egy új felsővel, amit az Off5-ben[7] vásárolt. Nem tudom felfogni, hogy ha felhívom, csak csörög a telefon, de senki nem szól bele azzal, hogy „Katy, édesem! Várj egy pillanatot! Vizes a kezem.” El sem tudom képzelni, hogy valaha is megszokom az ölelésének hiányát. Nála mindig otthon éreztem magam. Az az igazság, hogy édesanyámat szerettem a világon a legjobban, és most nincs többé.

– Eric, gyere be! Végig odakint álldogáltál? – hallom apa hangját, amint behívja Ericet, a férjemet, aki Culver City-ben[8] lakik a házunkban, kocsival tizenkét és fél percre innen. Aki filmproducer a Disney-nél, és szabadságot vett ki, hogy mellettem legyen ebben a nehéz időszakban. Akivel huszonkét éves korom óta, azaz nyolc éve vagyunk együtt. Aki kiviszi a szemetet, tud tésztát főzni, és mindig visszahajtja maga után a vécédeszkát. Akinek kedvenc tévéműsora a Modern család, és a Vásott szülők összes részén sírt. És akivel éppen tegnap este közöltem a konyhánkban – amelyet egyébként anya segített berendezni –, hogy nem tudom, együtt akarok-e maradni vele.

Ha az ember mindenkinél jobban szereti az édesanyját, akkor hol a férje helye a szívében?

– Szia! – köszön Eric, ahogy észrevesz. Kilép a teraszra, és hunyorogni kezd. Tétován integet.

Megfordulok. Ekkor látom, hogy a terasz üvegasztalán van egy kis rojtosra száradt sajt.

Sötét farmer és gyapjúpulóver van rajtam, pedig meleg van odakint, a házban vacogok. Anya szerette, ha hideg van bent. Apa már csak tudja.

– Szia!

Eric tartja nekem az ajtót, úgyhogy belépek előtte.

A hideg ellenére kellemes odabent, mint mindig. Anya belsőépítész volt. Mindenki nagyra becsülte az ízlését. A mi házunk volt a referencia. Szerette a túlméretezett bútorokat, virágmintákkal és tiritarka textilekkel. Imádta a fa és a len anyagát, és rajongott a szép kézimunkáért. Kedvelte Ralph Lauren és Laura Ashley[9] kollekcióit és a Tod’s[10] cipőit, amelyhez általában egyszerű, fehér blúzt viselt.

Mindig volt ennivaló a hűtőben, bor az italtartóban és frissen vágott virág az asztalon.

Mi Erickel az utóbbi három évben még mindig csak a fűszerkerttel kísérleteztünk.

Rámosolygok. Legalábbis próbálom valamiféle mosolyra húzni a számat, de valahogy nem sikerül. Már azt sem tudom, ki vagyok. Nem tudom, mihez kezdjek anya nélkül.

– Te most gyászolsz, Katy – mondta tegnap este Eric. – Ez nehéz időszak, nem most kell döntened. Az emberek nem a háború közepén szoktak elválni. Adjunk magunknak egy kis időt!

Csak azt nem tudja, hogy már adtam. Hónapokat. Amióta anya beteg lett, azon gondolkodtam, milyen a házasságunk Erickel. Nem anya halála miatt akarom elhagyni a férjem, de a halál közelsége erősítette fel bennem a gondolatot, úgy általában. Vagyis azóta egyre gyakrabban teszem fel magamnak a kérdést, hogy tényleg ebben a házasságban szeretnék-e majd megöregedni és meghalni, kibírom-e ezt az egészet Eric oldalán, és hogy mi lesz velünk.

Még nincs gyerekünk, hiszen mi magunk is azok vagyunk.

Eric és én huszonkét évesen találkoztunk a Kaliforniai Egyetemen. Ő a keleti partról jött, nagyon érdekelte a politika és az újságírás. Én Los Angelesben éltem, ezer szállal kötődtem a szüleimhez és a pálmafákhoz, és még véletlenül sem akartam két óránál többet utazni az otthonomtól.

Volt egy közös tantárgyunk – filmkészítési alapok –, amit mindketten későn vettünk fel. A tavaszi félév első napján mellém ült ez a nagyra nőtt óvodás. Folyton vigyorgott. Aztán elkezdtünk beszélgetni, majd az óra végén belefúrta a tollát az egyik hajtincsembe. Akkoriban hosszú, hullámos hajam volt, és nem is akartam kiegyenesíteni.

Amikor Eric kihúzta a tollat, felugrott a tincs.

– Bongyorka – mondta, és elpirult. Nem azért csinálta, mert olyan magabiztos volt, hanem mert semmi más nem jutott eszébe. Annyira kínos és kellemetlen érzés volt egy vadidegen ember tolla a hajamban, hogy zavaromban elröhögtem magam.

Meghívott egy kávéra. Kiültünk az udvarra, és két órát beszélgettünk. Mesélt a bostoni családjáról, a húgáról és az anyukájáról, aki a Tufts Egyetemen tanít. Tetszett, ahogy a családja nőtagjairól beszél. Látszott, hogy fontosak a számára.

Egy hétig nem csókolt meg, de amint randizni kezdtünk, nem volt megállás. Sem szünetek, sem viharos veszekedések, semmi. Egyáltalán nem olyan volt a kapcsolatunk, mint általában az egyetemista szerelmespároké. Diploma után New Yorkban kapott állást a Chronicle-nél,[11] én pedig vele mentem. Egy apró, egyszobás lakásban laktunk Brooklynban. Szabadúszó szövegíróként dolgoztam bárkinek, akitől munkát kaptam. Leggyakrabban divatblogokat írtam, az olvasók kedvelték a stílusomat. Ez még 2015-ben volt, amikor a város épphogy felocsúdott a gazdasági válságból, az Instagram pedig egyre népszerűbb lett.

Két évet töltöttünk New Yorkban, aztán visszaköltöztünk Los Angelesbe. Nem messze a szüleim házától, Brentwoodban[12] béreltünk lakást. Később vettünk egy kis házat Culver Cityben, összeházasodtunk. Olyan életet éltünk, amihez még valószínűleg túl fiatalok voltunk.

– Már harminc voltam, amikor apáddal találkoztam – mondta anya, amikor visszaköltöztünk. – Még rengeteg időd van. Néha azt kívánom, bárcsak jobban kihasználnád.

De én szerettem Ericet. Mindannyian szerettük. Egyke gyerek lévén amúgy is jobban éreztem magam a felnőttek társaságában, mint a fiatalok között, talán ezért is voltam érettebb a koromnál. Nem bántam, hogy fiatalon megállapodtam. Eszembe sem jutott, hogy emiatt bármiről lemaradhatok. Egészen tegnap estig, amikor hirtelen belém hasított a felismerés.

– Elhoztam a leveleket – szól Eric.

Anya meghalt. Megéri még bármivel is foglalkozni? Főképp egy rakás papírral?

– Éhes vagy?

Kell néhány másodperc, mire rájövök, hogy ezt apa kérdezte Erictől, és még néhány másodperc, mire felfogom Eric válaszát. Igen, éhes, bólintja. Újabb kis idő, amíg leesik, hogy egyikük sem tud vacsorát készíteni. Anya főzött apára – pontosabban mindannyiunkra –, méghozzá nagyszerűen. Isteni reggeliket készített: kecskesajtos frit tatát bagellel, gyümölcssalátával és kapucsínóval. Miután apa nyugdíjba ment, együtt reggeliztek a verandán. Anya vasárnaponként elolvasta a New York Timest, és minden délután megivott egy jegeskávét, apa pedig imádta nézni, bármit is csinált.

Chuck, az apám istenítette Carolt. Mintha anya festette volna a csillagokat és a holdat az égre. De ha igazán őszinték vagyunk – és ezzel apám is tisztában volt –, mindig is én voltam anya rajongásának legfőbb tárgya. Természetesen apát is szerette. Gyanítom, hogy a világért sem cserélte volna más férfira, de a kettőnk kapcsolata mindenek felett állt. Én voltam anya szeme fénye, ahogy ő az enyém.

Azt hiszem, a köztünk lévő szeretet tisztább és valósabb volt, mint apa iránti érzései. Ha megkérdezték volna, ki áll hozzá közelebb, biztos, hogy gondolkodás nélkül az én nevemet mondja.

– Te vagy a mindenem. Te jelented nekem az egész világot – mondta sokszor.

– Van egy kis maradék a hűtőben – mondom félhangosan. Közben az az ötletem támad, hogy kiteszem a salátát egy tálra, megmelegítem a csirkét, és pirítok egy kis rizst, ahogy apa szereti.

De addigra apa már a konyhában van, hogy megkeresse a salátát, ami szinte biztos, hogy nem olyan friss, mint volt. Nem tudom, ki hozta, és mikor, csak tudom, hogy ott van.

Eric még mindig az ajtóban áll.

– Talán beszélnünk kéne – kezdi.

Tegnap este jöttem át autóval. Van kulcsom, tehát simán be tudtam nyitni, ahogy korábban már olyan sokszor. Lábujjhegyen osontam fel az emeletre, és bekukucskáltam a szüleim szobájába. Arra számítottam, hogy apa az igazak álmát alussza, de nem volt az ágyban. Benéztem a vendégszobába, de ott sem találtam. Lementem a nappaliba. Ott aludt a kanapén, a bekeretezett esküvői fényképük pedig a padlón hevert.

Betakartam apát, de meg sem mozdult. Ezután felmentem a szüleim hálószobájába, és anya helyére feküdtem.

Reggel arra mentem le, hogy apa kávét főz. Nem említettem, hogy a kanapén találtam rá, és ő sem kérdezte, miért voltam az emeleten, és hol aludtam. Inkább szemet hunyunk egymás furcsaságai felett, mert muszáj valahogy túlélnünk anya hiányát.

– Katy! – szól Eric, miután az előbb nem válaszoltam. – Mondj már valamit!

De nincs hozzá lelkierőm. Annyira gyenge vagyok, hogy attól félek, ha véletlenül kimondanám anya nevét, sírógörcsöt kapnék.

– Kérsz valamit enni? – kérdezem inkább.

– Hazajössz?

A hangja furcsa élt hordoz, és rájövök, hogy az elmúlt néhány hónap alatt többször eszembe jutott, milyen zökkenőmentes volt addig az életünk. Eddig nem tudtuk, milyen úgy élni, hogy hiányzik egy tartópillér. Nem erre számítottunk a család és a házasságunk kapcsán. Amikor fogadalmat tettünk, minden szép volt, és jó. De most, a legnehezebb pillanatban elképzelésünk sincs, mit kezdjünk egymással.

– Ha hajlandó lennél velem beszélni, segítenék – mondja Eric. – De ahhoz meg kéne szólalnod.

– Kéne – ismétlem.

– Igen.

– Miért?

Tudom, milyen utálatosan hangzik a kérdés, de kezdem gyerekesnek érezni ezt az egészet.

– Mert a férjed vagyok. Hahó! Azért jöttem, hogy segítsek. Ezért.

Elfog valami hirtelen, zsigeri düh, és legszívesebben odavágnám, hogy sajnos egyáltalán nem tud segíteni.

Harminc évig szinte össze voltam kötve a világ legcsodálatosabb emberével, aki egyszerre volt a legjobb anya, a legjobb barátnő és a legjobb feleség. És minden. Enyém volt a világ legjobbja, de már nincs többé. Elszakadt a minket összekötő szál, és most szembesülök vele, hogy ettől kezdve mindenből csak a második legjobbat kaphatom.

Bólintok, mert nem tudok mást tenni. Eric átnyújtja a borítékokat.

– Nézd meg a legfelsőt!

Ránézek. A United Airlinestól jött. Remegni kezd a kezem.

– Köszönöm.

– Elmenjek? Hozhatok szendvicset vagy valamit, és…

Nézem, ahogy pólóban és khaki színű rövidnadrágban áll előttem, miközben egyik lábáról a másikra helyezi a súlyát. Barna haja igencsak vágásra érett, akárcsak az oldalszakálla. Szemüveget visel. Olyan bohókásan jóképű, jegyezte meg anya, amikor először találkozott vele.

– Nem. Maradj csak!

Eric tegezi a szüleimet. Miután leveszi a cipőjét a bejáratnál, lazán felteszi a lábát a dohányzóasztalra, és úgy ücsörög a kanapén. Kiszolgálja magát a hűtőből, és újratölti a kiürült szappantartót. Ez az ő otthona is.

– Megyek, lefekszem – mondom.

Elindulok, de Eric visszahúz. Hideg kezével alaposan megszorítja a kézfejemet, mintha azt akarná morzézni: kérlek!

– Később beszélünk. Rendben?

Erre elenged.

Felmegyek az emeletre. A falambériás folyosón haladva a régi szobámhoz érek, amelyet anya és én rendeztünk be másodéves egyetemista koromban, aztán átrendeztük, amikor huszonhét lettem. Csíkos tapéta, fehér ágynemű és egy ruhákkal teli szekrény van benne. A fürdőszobaszekrényem tele van rég lejárt kozmetikumokkal.

– Itt mindened megvan – mondta mindig anya. Örült, hogy akár itt is aludhatok, ha késő estig náluk maradok, és még fogkefét sem kell magammal hoznom.

Megállok a szobája előtt.

Vajon mennyi idő, amíg eltűnik valakinek az illata? A vége felé, amikor a hospice-ápolók úgy jártak-keltek a lakásban, mint a kísértetek, érezni lehetett a szobán a betegség, a kórház, a műanyag, a zöldségleves és a megsavanyodott tejtermékek szagát. De most, hogy a betegség minden nyoma eltűnt, visszatért anya tavaszi virágillata. Érzem a paplanon, a szőnyegen és a függönyön is. Amikor kinyitom a szekrénye ajtaját, olyan érzésem támad, mintha oda bújt volna el.

Felkapcsolom a lámpát, beülök a szekrénybe anyám szépen vasalt nyári ruhái, blézerei és farmerjai közé. Beszippantom az illatát. Aztán ismét a kezemben lévő borítékokra téved a tekintetem. Csak a legfelsőt szorítom, hagyom, hogy a többi kicsússzon a kezemből a földre. Könnyen fel tudom tépni.

Ahogy sejtettem, két repülőjegy van benne. Carol Almera Silver nem olyan nő volt, aki csak úgy felmutatja a telefonját a biztonsági kapunál. Neki tökéletes, kinyomtatott jegyre volt szüksége a tökéletes utazáshoz.

Positano, június 5. Már csak hat nap van hátra. Az anya-lánya utazás, amit már évek óta terveztünk.

Anya számára Olaszország mindig is különleges hely volt. Abban az évben, amikor megismerte apát, az Amalfi-parton töltötte a nyarat. Mindig azt mondta, Positano maga a földi paradicsom. Isten ajándéka. Imádta a helyi ételeket és a napfényt, állítása szerint „a fagylalt itt tulajdonképpen főétel”.

Gondolkodtunk, hogy oda megyünk nászútra Erickel. Rómából vonattal mentünk volna Capriba. Csakhogy még fiatalok voltunk, házra gyűjtöttünk, így nem engedhettünk meg magunknak egy efféle nyaralást. Inkább foglaltunk egy olcsó repjegyet Hawaiire, és három éjszakát a Grand Waileán[13] töltöttünk.

Nézem a jegyeket.

Anya mindig visszavágyott Positanóba. Először apával ment, aztán ahogy telt az idő, kitalálta, hogy menjünk mi ketten. Odavolt azért az olasz kisvárosért, és nekem is meg akarta mutatni. Csodás napokat töltött ott, mielőtt feleség és anya lett volna.

– A világ legvarázslatosabb helye – mondta mindig. – Amikor ott jártam, mindennap délig aludtunk, aztán elmentünk hajókázni. Volt a kikötőnél egy aranyos kis étterem, a Chez Black. Kagylós tésztát ettünk a parton. Mindenre úgy emlékszem, mintha tegnap lett volna.

Elhatároztuk hát, hogy odalátogatunk. Először csak álmodoztunk róla, aztán konkrétan megterveztük az utat, végül, amikor beteg lett, az utazás jelentette a fényt az alagút végén.

– Majd ha jobban leszek, elmegyünk Positanóba – mondta.

Lefoglaltuk a repülőjegyeket. Anya már krémszínű és fehér nyári felsőt, valamint széles karimájú szalmakalapot is rendelt a netről. Egész végig az utazásról beszéltünk. Még egy héttel a halála előtt is az olasz napsütés volt a téma. Most pedig eljött az utazás ideje, csak épp anya nincs már.

A szekrény oldalának támasztom a hátam, mire az egyik kabát a vállamhoz ér. Eszembe jut a férjem és apa a konyhában. Anya mindig jobban bánt velük, mint én. Biztatta Ericet, hogy vállalja el a munkát a Disney-nél, kérjen fizetésemelést, vegye meg az autót, amire annyira vágyik, és vegyen egy jó öltönyt.

– Majd visszajön az ára. És különben is, az élmény mindent megér – mondta mindig.

Anya támogatta apát az első ruhaüzlet megnyitásában is. Hitte, hogy apa ki tudja találni a saját márkáját, és ők maguk is le tudják gyártani a termékeket. Ő volt a minőségellenőr. Ránézésre megmondta, jó-e a cérna, és mindig ügyelt rá, hogy apa csakis a legjobb minőségű ruhákat viselje. Dolgozott az asszisztenseként, kezelte a megrendeléseket, és válaszolt a telefonhívásokra. Ő vette fel az alkalmazottakat, és ő tanított be mindenkit, aki megfordult a cégnél. Megmutatta, mi a különbség a berakás és a redős díszítés között. Megszervezte a dolgozók és a gyerekeik születésnapi ünnepségét is. Minden pénteken sütött valamit.

Carol tudta, hogyan kell helytállni.

Én pedig itt ülök a szekrényében, és bujkálok még a hiánya elől is. Hogyhogy semmit nem örököltem a szuperképességeiből? Az egyetlen ember, aki tudná, hogyan kezelje a halálát, már nincs.

Olyan erősen szorítottam a papírt, hogy véletlenül összegyűrtem.

Nem mehetek. Kizárt. Dolgoznom kell. Apám gyászol. És itt a férjem is.

Csörömpölést hallok lentről. Egyértelmű, hogy fogalmuk sincs, mit hol kell keresni, és amúgy sem tudják használni a konyhai eszközöket.

Már nincs itt, aki mindent összetartott.

Nincs a házban, ahol elhunyt. Nincs a konyhában, amit annyira szeretett. Nincs a nappaliban, hogy összehajtogassa a paplant, és megigazítsa az esküvői képeket. Nincs a kertben, ahol kesztyűben metszette a paradicsomot. Nincs a szekrényben, csak az illatát hagyta itt.

Mivel nincs itt, én sem lehetek itt.

363-as járat.

Látni akarom, amit annak idején ő látott. Kíváncsi vagyok, mit szeretett annyira, mielőtt engem szeretett volna. Tudni szeretném, milyen az a varázslatos hely, ahová mindig visszavágyott, és amelyre úgy emlékszik, mintha tegnap utazott volna oda.

Felhúzom a térdem, és lehajtom a fejem. Valami nyomja a farzsebemet. Belenyúlok, és kiveszem a cigarettát. Meleg, és eltört, szinte szétmállik a tenyeremben.

– Kérlek, kérlek! – mondom hangosan, és azt várom, hogy anya vagy a ruhákkal tele szekrény mondja meg, mit tegyek.

[2] Sivá: gyászidőszak a zsidó hagyományban, a temetést követő egy hét.

[3] Híres hollywoodi étterem.

[4] Kalifornia állam egyik legnagyobb kórháza.

[5] Luxusgolf- és -szabadidőpark Los Angeles közelében.

[6] Los Angeles-i olasz étterem.

[7] Dizájner-ruhadarabokat, -cipőket és -kiegészítőket árusító amerikai üzletlánc.

[8] Kaliforniai város Los Angeles mellett.

[9] Jellegzetes virágmintáiról híres, brit textil- és ruhamárka.

[10] Luxuscipőket és -bőrárukat készítő, olasz cég.

[11] New York-i napilap.

[12] Kaliforniai város Los Angeles mellett.

[13] Üdülőhely a Hawaii-szigetcsoport második legnagyobb szigetének tengerpartján.

MÁSODIK FEJEZET

– Biztosan ne vigyelek ki? – kérdezi Eric.

A ház bejáratánál állok. Nem tudom, ugyanide fogok-e visszatérni. A bőröndöket már kitettem az ajtó elé, mint egy rendes gyerek.

Eric lazacszínű pólóban és farmerban van, haja még mindig túl hosszú oldalt. Eddig nem szóltam érte, és ő sem említette. Nem tudom, egyáltalán feltűnik-e neki, hogy ideje lenne vágatni belőle. Eddig mindig én kértem neki időpontot a fodrászhoz. Most hirtelen iszonyú idegesítőnek érzem, hogy még erre is képtelen önállóan.

– Ne! Mindjárt jön a taxi. Három perc – válaszolom, és felmutatom a telefont, hogy ő is lássa.

Fanyar mosoly jelenik meg az arcán.

– Rendben.

Amikor mondtam neki, hogy Olaszországba utazom, és egyedül csinálom végig az anya-lánya utat, azt felelte, jó ötlet. Szerinte is rám fér egy kis lazítás, hiszen az utóbbi időben folyamatosan Carolt ápoltam. Hónapokkal korábban szabadságot vettem ki a Santa Monica-i reklámügynökségnél, ahol szövegíróként dolgoztam. Akkor jöttem el, amikor elkezdtük anyám otthoni ápolását, és fogalmam sem volt, mikor megyek vissza. Nem, mintha bárki kérdezte volna. Pillanatnyilag azt sem tudom, meglesz-e még a helyem, amikor visszajövök.

– Jót fog tenni ez az utazás. Újult erővel térsz majd haza – mondta Eric.

A konyhapult előtti bárszéken ültünk, és dobozból ettük a pizzát. Még azzal sem törődtem, hogy elővegyem a tányért és az evőeszközöket. Csak szalvétát tettem a doboz mellé. Már nem foglalkoztunk ilyesmivel.

– Ez nem nyaralás lesz.

Már a gondolat is fájt, hogy ebben a gyökeresen megváltozott élethelyzetben valaki azt hiszi, a hasamat süttetni megyek Olaszországba.

– Nem úgy értettem.

Érzem, hogy ő is feszült, de igyekszik magán uralkodni. Egy pillanatra megsajnálom.

– Tudom.

– A kettőnk dolgáról még mindig nem beszéltünk.

– Tudom – mondom ismét.

Néhány napja tértem vissza a közös otthonunkba. Ugyanabban az ágyban aludtunk, reggel együtt kávéztunk, kiválogattuk a szennyest, és együtt raktuk el az edényeket. Eric visszament dolgozni, én pedig összeírtam, kinek kell megköszönni, hogy személyesen is részvétet nyilvánított, kiket kell visszahívni, és apám ruháit is elvittem a tisztítóba.

Úgy viselkedtünk, mint korábban. Kitértünk egymás útjából, mint az idegenek az étteremben, aztán kínosan éreztük magunkat, ha mégis összetalálkoztunk.

– Hazajöttél. Ez azt jelenti, hogy maradsz?

Eric vizsgák előtt mindig hozott nekem szendvicset a közeli Three Pickles nevű deliből. Svájci sajt, rukkola és málnadzsem volt benne, isteni finom volt. Az első randijaink egyikén vitt oda, és ragaszkodott hozzá, hogy megkóstoljam azt a bizonyos szendvicset. Elvitelre kértük, aztán kint, egy padon ülve fogyasztottuk el. Az enyém úgy nézett ki, mint az olvadt viasz, de a sajt zamata, a csípős rukkola és a dzsem fanyarsága mindenért kárpótolt.

– Bízhatsz bennem – mondta Eric.

Tudtam, hogy igaza van.

Akkor is bíztam benne, amikor New Yorkba utaztunk, és akkor is, amikor megvettük az első, közös otthonunkat. Bíztam benne akkor is, amikor megkezdődött anyám kezelése. Hittem, hogy az ápolásra, gyógyszerekre és vizsgálatokra vonatkozó terveink mind beválnak.

De most? Hogyan bízhatnék bárkiben is? Mindannyian cserben hagytuk anyát.

– Nem tudom. Őszintén nem tudom, újra feleségül mennék-e hozzád.

Eric akkorát sóhajtott, mintha gyomorszájon vágtam volna. Végeredményben azt tettem. Utálatos voltam, és nyers. Nem kellett volna ilyet mondanom. De lehetetlent kér tőlem. A jövőről akar beszélni, amit én el sem tudok képzelni.

– Ez durva.

Eric elvett egy újabb szelet pizzát. Nevetségesnek tűnt ebben a helyzetben, hogy eszik. Hogy falatozni kezd.

– Tudom. Ne haragudj!

A bocsánatkérés valamelyest segített.

– Közös erővel mindent átvészelünk. Ezt te is tudod. Mindent együtt csináltunk végig, Katy.

Én is elvettem egy pizzaszeletet, de úgy éreztem, mintha idegen tárgy lenne. Nem tudtam, megegyem-e, vagy inkább kivigyem a kertbe, és elássam.

Az a legnagyobb baj, hogy valójában soha semmit nem kellett közös erővel átvészelnünk, mert nem adódott gond. Legalábbis eddig. Olyan volt az életünk, mint egy sima autóút. Nem volt akadály, kátyú, göröngy, csak egy könnyen belátható, napfényes útszakasz. Sok tekintetben olyanok voltunk, mint huszonkét éves korunkban. A lakhelyünk ugyan megváltozott, de az, ahogyan éltünk, alig. Mégis mit tanultunk az elmúlt nyolc évben? Mennyivel tudunk többet, hogy könnyebben átvészeljünk egy ilyen időszakot?

– Ez túl nehéz.

– Csak annyit kérek, hogy együtt csináljuk végig – nézett rám a nagy barna szemeivel.

Mielőtt Eric eljegyzett, a szüleim jóváhagyását kérte. Én természetesen nem voltam ott, de Eric azt mondja, egyik este, munka után beugrott hozzájuk. A szüleim épp a konyhában voltak, vacsorát főztek. Ebben nem volt semmi szokatlan. Eric és én számtalanszor beugrottunk hozzájuk, akár együtt, akár külön-külön. Csakhogy azon az estén megkérdezte, beszélhetne-e velük a nappaliban.

Nemrég költöztünk Culver Citybe. Huszonöt voltam, tehát három éve voltunk együtt, amiből kettőt a családomtól távol, New Yorkban töltöttünk. Amikor visszaköltöztünk, készen álltunk, hogy megkezdjük a saját életünket a szüleimtől nem messze.

– Szeretem a lányotokat – kezdte Eric, miután leültek a nappaliban. – Azt hiszem, boldoggá tudnám tenni. És titeket is szeretlek. Örülök, hogy a családotok része lehetek. Szeretném feleségül venni Katyt.

Apám odavolt az örömtől. Szerette Ericet. Illett a családba, és mellette továbbra is apa lehetett a főnök, hiszen Eric sem akart változtatni a családi szereposztáson.

Anya viszont nem szólt semmit.

– Te mit gondolsz, Carol? – kérdezte apa.

Anya Ericre nézett.

– Mindketten készen álltok rá?

Anya kedves volt, és vendégszerető, de soha nem kertelt. Éppen ezért tisztelték, ugyanakkor egy kicsit tartottak is tőle. Ami a szívén, az a száján.

– Csak azt tudom, hogy szeretem – válaszolta Eric.

– A szerelem csodálatos dolog. És tudom, hogy komolyan gondolod. De még nagyon fiatalok vagytok. Nem akarjátok egy kicsit élvezni az életet, mielőtt megállapodtok? Még annyi dolgotok van, és bőven ráértek összeházasodni.

– Tudom, még sok mindent fel kéne fedeznünk, de én Katyvel együtt szeretném. Vele képzelem el az életem.

Anya elmosolyodott.

– Nos, akkor nincs más hátra, mint hogy gratuláljak.

Átnézek az asztal fölött Ericre, köztünk a pizzásdoboz, és eszembe jut, milyen igaza volt anyának, amikor hangot adott a kétségeinek. Hogy jobban ki kellett volna élveznünk az életet. Hogy talán nem is fogtuk fel az esküvői fogadalom súlyát. „Jóban, rosszban.” Hiszen most itt vagyunk, és közösen próbálunk megbirkózni az élet adta nehézséggel, ami alaposan összetört. Engem.

– Elutazom Olaszországba – mondom neki. – Elmegyek arra az útra. Azt hiszem, amíg ott leszek, kell egy kis távolság.

– Végül is Olaszországban leszel. Ez önmagában elég nagy távolság – mondta, és próbált mosolyt erőltetni az arcára.

– Úgy értem, tartsunk szünetet!

Tudtam, hogy erről mindkettőnknek a Jóbarátok című sorozat jutott eszébe, amiben valami rejtélyes és nevetséges oknál fogva úgy gondolták, a szünet olyan, mint a lebegés, holott inkább száguldasz, mint az őrült, de fogalmad sincs, hol fogsz kikötni.

Majdnem elröhögtem magam. Milyen lenne, ha kézen fognám, és leülnék vele tévét nézni? Úgy tennénk, mintha mi sem történt volna.

– Azon gondolkodsz, hogy külön költözöl?

Ledermedtem. Csontig hatolt ez az érzés.

– Talán – feleltem. – Nem tudom, minek nevezzem, Eric.

Egészen elkomorult. Ilyennek talán még soha nem láttam.

– Ha ezt szeretnéd – mondta.

– Jelen pillanatban fogalmam sincs, mit szeretnék azon kívül, hogy elmenni. Természetesen neked is jogodban áll dönteni.

– Ez meg mit jelent?

– Úgy értelmezed, ahogy akarod. Nem tudok érted felelősséget vállalni.

– Nem kell értem felelősséget vállalnod, viszont a feleségem vagy.

Farkasszemet néztünk. Felálltam, beraktam az edényeket a mosogatóba, majd felmentem az emeletre. Eric egy óra múlva jött aludni. Még ébren voltam, de a sötétben, lehunyt szemmel igyekeztem úgy lélegezni, mintha az igazak álmát aludnám.

Éreztem, ahogy befekszik mellém. Nem ért hozzám, és nem is vártam. Szinte éreztem a köztünk lévő távolság súlyát. Milyen nehéz most ez a pár centiméter!

Megérkezik a taxim.

Egy ismeretlen szám villan fel a telefonom kijelzőjén. A sofőré. Felveszem.

– Máris megyek! – mondom a fickónak.

Eric nagyot sóhajt.

– Felhívlak a repülőtérről – hadarom.

– Várj! Segítek.

A sofőr nem száll ki, csak belülről nyitja ki a csomagtartót, Eric pedig beteszi a bőröndöket.

Telepakoltam ruhával, cipővel és kalappal, amit még anyával együtt választottunk ki. Valahányszor utazásra készültem, átjött segíteni csomagolni, holott néha csak egy hosszú hétvégére mentem. Simán be tudott rakni tíz váltás ruhát egy kézi poggyászba, mondván, „annyi a titok, hogy gurigába kell tekerni, Katy”. Azt is tudta, hogyan lehet egy hétig egyetlen farmerral kihúzni. Remekül értett a kiegészítőkhöz. A selyemövet hajpántnak is használta, a sima, fehér felsőt pedig látványos nyaklánccal tette lenyűgözővé.

Most, hogy Eric bepakolt, csak állunk egymással szemben. Júniushoz képest meglepően hűvös van. Farmer, póló és egy kapucnis pulóver van rajtam. Eltettem egy vastag kasmírsálat, mert anya szerint az minden útra jól jön.

„Így nyugodtan az ablakhoz támaszthatod a fejed” – mondta.

– Vigyázz magadra! – mondja Eric, aki soha nem tudta magát megjátszani.

Én viszont ügyesen színlelek. Nehéz és erőltetett a kommunikációnk. Rögtön eszembe jut az előbb felmerült kérdés: szünetet tartunk, vagy elválunk? Gyakorlatilag olyanok lettünk, mint két idegen. Mintha nem ugyanazon az oldalon állnánk. Azonnal bevillan a gondolat, hogy az emberek igenis elválhatnak háborúban. Ha köztünk mindennek vége, minek tovább húzni?

Látom Eric arcán a szomorúságot, és tudom, hogy megerősítésre vár. Szeretné, ha azt mondanám, megoldjuk. Hogy az övé vagyok. Szeretné, ha azt mondanám: a feleséged nemsokára újra itt lesz. Az életünk rendben lesz.

Csakhogy képtelen vagyok rá. Mert nem tudom, hová lett a felesége, és mi lett a házassággal.

– Köszönöm.

Közelebb jön, hogy megöleljen, én pedig önkéntelenül hátrébb lépek. A gyászolók közül biztos, hogy sokan megöleltek az utóbbi hetekben. Átkulcsolták a derekam vagy átkarolták a vállam. A nyakamba temették az arcukat. Mégsem emlékszem. Olyan érzésem van, mintha hónapok óta nem értek volna hozzám.

– Jó ég, Katy! Most viccelsz? – Eric a kezébe temeti az arcát, aztán megdörzsöli. – Tudod, hogy én is imádtam!

Tudom, hogy ő is sírt a héten. Sírt a megemlékezésen és a sivá első napján. Sírt, amikor az édesanyja és a húga részvétet nyilvánított, és akkor is, amikor elmentek. Sírt, amikor megölelte apát és a családunk legjobb barátait, Hanket és Sarah-t. Nem tudom, mit érezzek a gyászával kapcsolatban. Tudom, hogy valós, hiszen a maga módján ő is kötődött anyámhoz, mégis túlzásnak érzem. Mintha szabadjára engedne valamit, amit inkább uralni kéne. Azt kívánom, bárcsak abbahagyná.

Remeg az alsó ajka. Próbálja visszafogni magát, de nem sikerül. Erősebbek az érzései, minthogy uralkodni tudna rajtuk.