A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Stephen King: THE RUNNING MAN

Copyright © 1982 by Richard Bachman

Introduction copyright © 1996 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author's agents, The Lotts Agency, Ltd.

Hungarian translation © Bihari György örököse, 2025

Fordította

Bihari György

…Mínusz 100

és VISSZASZÁMLÁLÁS…

Az asszony hunyorogva nézte az ablak fehér fényénél a lázmérőt. Mögötte úgy fúrta magát a szemerkélő esőbe Co-op City többi magasháza, mint egy börtön szürke tornyai. Lent a szellőzőaknában a ruhaszárító zsinórjai elnyűtt ruhák körül lobogtak. Patkányok és kövér kóbor macskák turkáltak a szemétben.

A férjére pillantott, aki az asztalnál ült, és kitartóan, üres tekintettel bámulta a Freeveet. Már hetek óta. Ez nem volt jellemző rá. Mindig gyűlölte. Természetesen a lakószövetség összes telepi lakásába bekötötték a Freeveet, az ingyentévét – törvény írta elő –, de egyelőre még nem volt illegális kikapcsolni. A 2021. évi kötelező juttatásokról szóló törvényjavaslat azért nem ment át, mert hat szavazat hiányzott a kétharmados többséghez. A férfi rendes körülmények között sohasem nézte. De amióta Cathy megbetegedett, folyton a nagy pénzzel kecsegtető televíziós vetélkedőműsorokat bámulta. Az asszony gyomra összeszorult a rémülettől.

A félidő szünetében a legfrissebb híreket elsoroló bemondó hisztérikus rikácsolása közepette is hallani lehetett Cathy influenzától rekedt sírását.

– Mennyire rossz? – kérdezte Richards.

– Nem olyan vészes.

– Ne kamuzz!

– Negyven fok.

A férfi egyszerre két ököllel csapott rá az asztalra. Egy műanyag tányér a levegőbe repült, majd csattanva visszaesett.

– Kerítünk orvost! Próbálj, kérlek, kevesebbet aggódni. Ide figyelj… – Lázasan hadarni kezdett, hogy elterelje a férje figyelmét, ám az elfordult tőle, és ismét a képernyőre meredt. Véget ért a szünet, újra kezdődött a játék. Természetesen nem valamelyik menő, csak afféle olcsó nappali vacak, a Taposs a dohányért. Kizárólag krónikus szív-, máj- vagy tüdőbetegek indulhattak benne, néha a mulatság kedvéért bedobtak egy-egy nyomorékot is. A versenyző minden percért, amelyet sikerült a futópadon eltöltenie (miközben folyamatosan szóval tartotta a műsorvezető), tíz dollárt nyert. A műsorvezető kétpercenként föltett egy bónuszkérdést a versenyző kategóriája szerint (a jelenlegi hackensacki pasi, aki szívzörejjel bajlódott, oda meg vissza volt az amerikai történelemért), amely ötven dollárt hozott a konyhára. Ha a versenyző nem tudott válaszolni a kérdésre, mert elszédült, nem kapott levegőt, vagy a szíve fantasztikus akrobatamutatványokat hajtott végre a mellében, ötven dollárral csökkentették a nyereményét, a futópadot pedig gyorsabb fokozatra állították.

– Majd megoldjuk, Ben. Tényleg. Igazán. Én… majd én…

– Mit fogsz csinálni? – A férfi kegyetlenül nézett rá. – Majd strichelsz? Soha többé, Sheila. Igazi orvosra van szüksége. Semmi mocskos kezű, whiskey-szagú bába a blokkból. Csakis korszerű felszerelés. Majd én elintézem.

Keresztülment a szobán, miközben a szeme úgy tapadt a lepattogzott festéktől hámló falon lévő képernyőre a mosogató fölött, mint akit megbabonáztak. Leakasztotta olcsó farmerzubbonyát a szögről és magára kapta.

– Ne! Ne, nem… nem engedem! Nem fogod…

– Miért nem? Legrosszabb esetben kapsz néhány régi dollárt, mert nincs apa a háznál. Akár így, akár úgy, lesz annyid, hogy a gyerek túlélje.

Az asszony sohasem volt igazán szép, és az évek alatt, amióta a férje nem dolgozott, csont és bőr lett, de ebben a pillanatban gyönyörűnek látszott… fejedelminek. – Nem fogadom el. Kirúgom a kézbesítőt, ha idejön a véres pénzzel. Talán a férjem halálán gazdagodjak meg?

A férfi komoran, keserűen fordult felé. Volt benne valami, ami kívülállóvá tette, egy láthatatlan dolog, amivel a Hálózat könyörtelenül tisztában volt. Őslénynek számított ebben a korban. Nem valami nagynak, de mégiscsak múlt idő volt, kínos és zavaró. Talán még veszélyes is. A nagy felhők is az apró részecskék körül keletkeznek.

A hálószoba felé intett. – Mit szólnál, ha jeltelen szegénysírba kerülne? Az tetszene?

Sheilának nem maradt más érve, csak az esztelen fájdalom. Az arca összetört és könnyekben olvadt föl.

– Ben, éppen ezt akarják az olyanoktól, mint mi, mint te…

– Talán nem vesznek be – felelte a férfi, és kinyitotta az ajtót. – Talán nincs meg bennem, amit keresnek.

– Ha most elmész, megölnek. Én pedig itt leszek, és nézem. Azt akarod, hogy végignézzem, miközben ő a másik szobában fekszik? – A sírástól alig lehetett érteni, amit mondott.

– Azt akarom, hogy Cathy életben maradjon. – Igyekezett becsukni az ajtót, de az asszony az útjába állt.

– Legalább csókolj meg, mielőtt elmész.

Richards megcsókolta. Lejjebb a folyosón Mrs. Jenner kinyitotta az ajtót, és kilesett. Sózott marhahús és káposzta súlyos, ingerlő, őrjítő illata csapta meg őket. Mrs. Jenner jól élt – kisegített a helyi gyógyszerelosztó diszkontban, és kísértetiesen jó szemmel szúrta ki az illegális kártyák tulajdonosait.

– Elfogadod a pénzt? – kérdezte Richards. – Nem csinálsz semmilyen ostobaságot?

– Elfogadom – suttogta az asszony. – Tudod, hogy el.

A férfi félszeg mozdulattal átölelte, majd gyorsan, esetlenül elfordult, és lerohant a nyaktörően meredek, rosszul megvilágított lépcsőn.

Az asszony a néma zokogástól rázkódva állt az ajtóban, hallotta, ahogy öt emelettel lejjebb tompa dörrenéssel bevágódik a kapu. Ekkor az arcához kapta a kötényét. Még mindig fogta a hőmérőt, amivel a kicsi lázát mérte.

Mrs. Jenner odaosont hozzá, és megrántotta a kötényt. – Aranyom! – suttogta. – Én tudok szerezni a feketepiacon penicillint, ha megjön a pénz… igazán olcsó… jó minőségű…

– Takarodjon! – visította Sheila.

Mrs. Jenner visszahőkölt, felső ajka láttatni engedte fogainak megfeketedett csonkjait. – Én csak segíteni próbáltam – motyogta, és visszaiszkolt a lakásába.

Cathy egyfolytában sírt, a vékony fal alig tompította a hangját. Mrs. Jenner Freeveeje bömbölt és huhogott. A Taposs a dohányért versenyzője éppen ekkor vallott kudarcot a bónuszkérdéssel, és rögtön szívrohamot is kapott. Gumírozott hordágyon vitték el, a közönség tapsolt.

Mrs. Jenner, miközben felső ajka liftezett föl-alá, beírta Sheila Richards nevét a noteszába. – Majd meglátjuk – mondta a levegőnek. – Majd meglátjuk, Illatos Nagysága.

Baljós puffanással csukta be a noteszt, és leült, hogy megnézze a következő játékot.

…Mínusz 099

és VISSZASZÁMLÁLÁS…

Mire Richards kiért az utcára, a szemerkélés kitartó esővé erősödött. A másik oldalon az óriási „Vicces Cigi”-hőmérő tíz fokot mutatott. (Éppen megfelelő a hőmérséklet, hogy rágyújts egy Doke-ra – és elszállj!) Akkor az ő lakásukban tizennyolc fok lehet. És Cathy influenzás.

Koszos patkány kocogott lomhán a repedezett, felhólyagosodott aszfalton. A másik oldalon egy 2013-as Humber csontváza rozsdásodott málló tengelyein. Teljesen kifosztották, még a kerékcsapágyakat és a motortartó bakokat is leszedték, de a zsaruk nem szállították el. A rend őrei ugyanis már nem nagyon merészkedtek a Csatornától délre. Co-op City a sugár alakban szétágazó parkolók, kihalt boltok, szabadidőközpontok és kikövezett játszóterek patkánytengerének közepén állt. Itt a motorosbandák jelentették a törvényt, és amit a híradók összehordtak a déli városrész rettenthetetlen rendőrségéről, az nem volt más, mint egy kalap szar. Az utcák kísértetiesek, csöndesek voltak. Ha az ember kiment, vagy gázpalackot vitt magával, vagy pneumobuszra szállt.

Richards gyorsan lépkedett, nem nézett körül, nem gondolkodott. A levegő kénszagú volt és fojtogató. Négy motoros robogott el mellette, valaki egy rücskös aszfaltdarabot hajított felé. Richards könnyedén kikerülte. Két pneumobusz is elhúzott mellette szelet kavarva, de nem intett nekik. A heti húszdolláros munkanélküli-segélyt (régi dollár) már elköltötték. Nem maradt jegyre. A portyázó bandák nyilván érezhették rajta a szegénység szagát, mert békén hagyták.

Magasházak, lakótelepek, drótkerítések, néhány kifosztott roncsot nem számítva üres parkolók, az esőtől szétfolyó, krétával felfirkált disznóságok. Betört ablakok, patkányok a járdán, a kanálisban kiborult, lucskos szemét. A málladozó szürke falakon dülöngélő firkák: FEHÉRARC, NE HAGYD, HOGY RÁD SÖTÉTEDJEN. DOKE-OT SZÍNAK A JÓNÉPEK. ANYÁD VISZKET. NYÚZD MEG A BANÁNODAT. TOMMYTÓL VEDD AZ ANYAGOT. HITLER KIRÁLY VOLT. MARY. SID. NYÍRJATOK KI MINDEN BIBSIT. A hetvenes években fölszerelt, régi nátriumlámpákat utcakövekkel, kavicsokkal verték ki. Egyetlen villanyszerelő sem jött, hogy kicserélje. A szerelőket új kredit dollárral fizetik meg, és a belvárosban maradnak, babám. A belváros király hely. Néma csend honolt, leszámítva a pneumobuszok erősödő-halkuló sziszegését, és Richards lépteinek visszhangos kopogását. Ez a csatatér csupán éjszaka elevenedik meg. Nappal kihalt, szürke csöndbe süpped, csak a macskák, patkányok és kövér, fehér férgek turkálnak a szemétben. Nincs is más szag, csak ennek a szép 2025-ös évnek a rothadó bűze. A Freevee kábelei biztonságos mélységben rejtőznek a föld alatt, és csak egy idióta vagy egy forradalmár akarna kárt tenni bennük. A Freevee táplálja az álmokat, az az élet kenyere. Tizenkét régi dollár a heroin csomagja, friscói anyagból húsz egy tabletta, de a Freevee ingyen leszedál. Távolabb, a Csatorna másik oldalán napi huszonnégy órában működik az álomgyár… de új dollár működteti, és azt csak az kap, akinek van munkája. Viszont csaknem négymillióan vannak a többiek, a Csatornától délre, Co-op Cityben, szinte valamennyien munka nélkül.

Richards már majdnem öt kilométert gyalogolt. Sűrűbbek lettek az eleinte erősen berácsozott, alkalmi italboltok és trafikok. Azután megjelentek az X-házak (Huszonnégy órás perverzió! – Huszonnégy órán át számíthat ránk!), a zálogházak, a vérbankok. Minden sarkon bandatagok ültek motoron, a csatornákat elborította a csikkek hóesése. A menő arcok Doke-ot szívnak.

Feltűntek az égnek meredő, magas és tiszta felhőkarcolók. A legmagasabb a Hálózaté, a százemeletes Játékok Tornya, amelynek a teteje eltűnt a felhőkben és a szmogban. Richards azt bámulta mereven, miközben újabb másfél kilométert gyalogolt. Megjelentek a drágább mozik és a rács nélküli trafikok (fizetett biztonsági őrök ácsorogtak előttük, szolgálati övükről elektromos sokkoló lógott). Minden sarkon rendőr. A Szökőkút park: belépődíj hetvenöt cent. A lánckerítés mögött jól öltözött anyák figyelték gyermekeiket, akik a műfüvön szaladgáltak. A bejárat mindkét oldalán rendőr. Egy gyors, szánalmas pillantás a szökőkútra.

Átkelt a Csatornán.

Ahogy közeledett, a Játékok Tornya egyre magasabb és valószínűtlenebb lett csiszolt kőburkolatával, az irodai ablakok égbe szökő soraival. Rendőrök lesték, készen rá, hogy arrébb lökdössék, vagy rásózzanak egyet, ha a csavargás bűnébe esne. A belvárosban egyetlen célja lehet egy buggyos, szürke nadrágot viselő, bilifrizurás, beesett szemű alaknak. Ez a cél pedig a Játékok Tornya.

Az alkalmassági vizsgálatok pontosan délben kezdődtek, és amikor Ben Richards beállt a sor végére, már majdnem rávetült a Játékok Tornya árnyéka, de még így is kilenc háztömb – csaknem másfél kilométer – választotta el a felhőkarcolótól. A sor úgy nyújtózott előtte, mint egy örök kígyó. Hamarosan mögötte is álltak. A rendőrök szemmel tartották őket. Kéz a pisztoly agyán vagy az elektromos sokkolón. Üresen, lenézőn mosolyogtak.

– Az ott úgy fest, mint egy félnótás, mi, Frank? Nekem legalábbis úgy tűnik.

– Amott egy fickó aztat kérdezte tőllem, van-e itt olyan hely, ahova kimehetne. Ezt elhiszed?

– Ezek a nyomorultak nem…

– Megölné a saját anyját egy…

– Úgy bűzlött, mint aki nem fürdött már…

– Tisztára mintha a bolondokházából szöktek volna, én mindig…

A fejek lehorgadtak az esőben, a lábak céltalanul csoszogtak, és egy idő után megindult a sor.

…Mínusz 098

és VISSZASZÁMLÁLÁS…

Négy óra is elmúlt, mire Ben Richards odaért a központi pulthoz, ahonnan a 9-es asztalhoz irányították (Q-R). A kattogó masina mögött ülő asszony fáradtnak, kíméletlennek és személytelennek látszott. Ránézett a férfira, de nem látta.

– Név, első és második keresztnév.

– Richards, Benjamin Stuart.

Az ujjak száguldottak a billentyűkön. Katt-katt-katt, kopogott a masina.

– Kor, magasság, súly?

– Huszonnyolc, száznyolcvanöt, nyolcvankettő.

Katt-katt-katt.

A hatalmas előcsarnok a visszaverődő, ide-oda pattogó hangok temetője volt. Válaszok követtek kérdéseket. Síró embereket vezettek ki. Embereket hajtottak el. Nyers, tiltakozó hangok csattantak. Egy-két sikoly. Kérdések. Mindig csak kérdések.

– Legmagasabb iskolai végzettsége?

– Szakiskola.

– Érettségizett?

– Nem.

– Hány évet járt, mikor hagyta ott?

– Két évet. Tizenhat évesen.

– A távozás oka?

– Megnősültem.

Katt-katt-katt.

– A felesége kora és neve, ha van.

– Sheila Catherine Richards, huszonhat éves.

– A gyermek kora és neve, ha van.

– Catherine Sarah Richards, tizennyolc hónapos.

Katt-katt-katt.

– Még egy utolsó kérdés, uram. Ne fáradjon hazudozással, úgyis kiderül az orvosi vizsgálatoknál, és akkor kizárják a versenyből. Használt valaha is heroint, vagy a friscói anyagnak nevezett amfetamint, vagy más szintetikus stimulánst?

– Nem.

Katt.

Kipottyant egy műanyag kártya, a nő átnyújtotta Richardsnak. – Ezt ne veszítse el, nagyfiú. Ha elvész, vissza kell jönnie a jövő héten. – A nő végre rápillantott, látta a férfi arcát, dühös szemét, nyurga termetét. Nem rossz. Legalább van benne egy kis értelem. Jót tesz a statisztikának.

Hirtelen kikapta Ben kezéből a kártyát, és lecsippantotta a jobb felső sarkát, amitől a kártya furcsán csorbának látszott.

– Hát ezt miért tette?

– Ne törődjön vele. Majd valaki később elmondja. Talán. – A férfi válla fölött a hosszú előcsarnok végébe mutatott, ahol a liftek sorakoztak. Tucatszám állították meg az asztaloktól szabadult embereket. Azok felmutatták az igazolványukat, és akkor továbbmehettek. Miközben Richards figyelte őket, a rendőr megállított egy reszkető, fakó arcú kábszerest, és az ajtóra mutatott. A drogos sírva fakadt. De azért ment.

– Kegyetlen a világ, nagyfiú – mondta minden együttérzés nélkül a nő az asztal mögül. – Indíts!

Richards elindult. Mögötte máris újrakezdődött a litánia.

…Mínusz 097

és VISSZASZÁMLÁLÁS…

Az előcsarnok végében, az asztalokon túl egy kemény, kérges tenyér csapott a vállára. – Kártyát, haver.

Richards megmutatta. A zsaru megnyugodott, alamuszi arca elsárgult a csalódottságtól.

– Szereted visszazavarni őket, mi? – kérdezte Richards. – Attól indulsz be, ugye?

– Vissza akarsz menni a külvárosba, te féreg?

Richards elment mellette, a rendőr nem mozdult.

Félúton a liftekhez megállt, és visszanézett. – Hé! Zsaru!

A rendőr mogorván nézett rá.

– Van családod? Lehet, hogy a jövő héten te következel.

– Mozgás! – kiáltotta dühösen a rendőr.

Richards mosolyogva ment tovább.

Húsz-egynéhány jelentkezőből álló sor várakozott a lift előtt. Richards megmutatta az egyik szolgálatos rendőrnek a kártyáját, az pedig alaposan megvizsgálta. – Kemény gyerek vagy, fiacskám?

– Csak annyira, amennyire te nagymenő a fegyvered nélkül, miközben a bokádig le van tolva a gatyád – felelte Richards rendületlenül mosolyogva. – Tegyünk egy próbát?

Egy pillanatig azt hitte, hogy a rendőr behúz neki egyet.

– Majd ők helyre tesznek – mondta a zsaru. – Térden fogsz csúszni-mászni, mielőtt végeznek veled.

Peckes léptekkel odamasírozott három újonnan érkezetthez, és az igazolványukat követelte.

A Richards előtt álló férfi megfordult. Ideges, boldogtalan arca volt, göndör haja íve a homloka közepéig ért. – Ne kötözködj velük, haver. Elterjed a híre.

– Csakugyan? – nézett le rá derűsen Richards.

A férfi elfordult.

A liftajtó hirtelen félresiklott. A nyomógombok sorát egy hatalmas, pocakos, fekete rendőr védte. A tágas lift mélyén egy másik rendőr ült sámlin, telefonfülke nagyságú, golyóálló üvegből készült kalitkában, és egy háromdimenziós perverz magazint nézegetett. Lefűrészelt csövű puska feküdt a térdén. A töltények mellette sorakoztak, a keze ügyében.

– Menjenek a lift végébe! – kiáltotta a kövér rendőr unott hangon. – Menjenek a lift végébe! Menjenek a lift végébe!

Annyira összezsúfolódtak, hogy lélegezni is alig bírtak. Richards az eleven hús szomorú gyűrűjében állt. Fölmentek a második emeletre. Kitárult az ajtó. Richards, aki egy fejjel magasabb volt mindenkinél, hatalmas várószobát látott, amit óriási képernyő uralt, és székek sorakoztak benne. Az egyik sarokban cigarettaautomata állt.

– Lépjenek ki! Lépjenek ki! A bal kezükben tartsák az azonosítási kártyát!

Kiléptek, a kártyát odatartották egy kamera személytelen lencséje elé. Három rendőr állt a közelben. Tucatnyi kártyánál valamiért megszólalt egy csengő. Gazdáikat kirántották a sorból és elvitték.

Richards bemutatta az igazolványát. Intettek, hogy továbbmehet. Odalépett a cigarettaautomatához, vett egy csomag Blamset, majd leült, a lehető legmesszebb a képernyőtől. Rágyújtott, leszívta a füstöt, köhögött. Csaknem hat hónapja nem volt cigaretta a szájában.

…Mínusz 096

és VISSZASZÁMLÁLÁS…

Az A kezdőbetűsöket csaknem azonnal behívták az orvosi vizsgálatokra. Nagyjából két tucat ember felállt, és besorjázott a képernyő mögötti ajtón. Az ajtó fölé ERRE feliratú nagy táblát szögeztek. A betűk alá nyilat rajzoltak, ami az ajtóra mutatott. A Játékok résztvevői között hírhedten sok volt az írástudatlan.

Úgy negyedóránként szólítottak új kezdőbetűt. Ben Richards öt óra körül ült le, és úgy tippelte, hogy negyed kilenc felé kerül majd sorra. Bánta, hogy nem hozott magával könyvet, de aztán rájött, hogy jobb így. A könyveket a legjobb esetben gyanakodva nézték, különösen olyasvalakinél, aki a Csatornától délre lakott. A perverz magazinok biztonságosabbak.

Feszülten nézte a hatórás híreket (Ecuadorban súlyosbodtak a harcok, Indiában újabb kannibálfelkelések törtek ki, a detroiti Tigrisek a délutáni meccsen 6:2-re verték a hardingi Pumákat), és amikor fél hétkor elkezdődött az esti első, nagy pénzre menő játék, idegesen odament az ablakhoz, és kibámult. Most, hogy elszánta magát, a játékok ismét untatták. Társainak többsége viszont ijesztő elragadtatással nézte a Tréfás puskák-at. Lehet, hogy a jövő héten ők következnek.

Odakint a nappal lassan vérzett el alkonyattá. A magasvasutak sebesen sivítottak a második emeleti ablak magasságában, erős fényszóróik a szürke levegőt hasították. Lent a járdán férfiak és nők tömege (zömük természetesen technikus vagy a Hálózat aktakukaca) akkor kezdte az esti portyát valami szórakozás után. A szemközti sarkon egy engedéllyel ellátott díler rakta ki az áruját. Richards alatt elment egy férfi, mindkét karján egy-egy cobolybundás cicababával, a trió jót nevetett valamin.

Hirtelen borzalmasan vágyakozni kezdett Sheila és Cathy után. Bárcsak felhívhatná őket! De nem hitte, hogy megengednék neki. Természetesen még mindig kimehetett, már sokan megtették. Keresztülvágtak a szobán, bizonytalanul vigyorogva a semmire, majd kiléptek azon az ajtón, amelyikre azt írták: AZ UTCÁRA. Visszamenjen a lakásba, ahol a lánya a szomszéd szobában forró a láztól? Nem. Ezt nem teheti meg. Nem teheti.

Még egy kicsit álldogált az ablaknál, azután visszaült a helyére. Éppen kezdődött az új játék, az Ásd meg a sírodat.

A mellette ülő fickó aggodalmasan megrángatta a karját. – Tényleg igaz, hogy a jelentkezők egyharmadát kiszórják az orvosi vizsgálatokon?

– Nem tudom – felelte.

– Jézusom! – mondta a fickó. – Hörghurutom van. Talán a Taposs a dohányért jobb…

Richardsnak semmilyen válasz nem jutott az eszébe. A pofa lélegzete úgy hangzott, mintha a távolban egy teherautó igyekezne fölfelé egy meredek hegyoldalon.

– Családos vagyok – mondta halkan, kétségbeesetten a férfi.

Richards úgy nézett a képernyőre, mintha érdekelné, ami ott történik.

A fickó sokáig hallgatott. Amikor hét harminckor ismét változott a műsor, Richards hallotta, hogy a másik oldalán ülő embernél érdeklődik az orvosi vizsgálatok felől.

Mostanra besötétedett. Richards azon tűnődött, vajon esik-e még. Úgy látszott, nagyon hosszú lesz az este.