Table of Contents

- 1. Előadás

- 2. Hamisítók

- 3. Tanácskozás

- 4. Ötlet

- 5. Kalandok

- 6. Uxmal

- 7. Lázadás

- 8. Vadászat

- 9. Őserdő

- 10. Fürdés

- 11. Szökés

- 12. Ütközet

- 13. Tengeren

- 14. Érkezés

- 15. Népgyűlés

- 16. Újvilág

- Ajánló

- A szerző bemutatkozása

Szenvedély és cselszövés

Dr. Boros Csanád Örs

Copyright © Dr. Boros Csanád Örs 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-615-6559-26-5

A borító Szopos Katalin munkája

A két színes grafikát a kötetben, Ziaja Zsófia készítette.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

- Anchor.fm

- Spotify

- Google Podcast

- Apple iTunes

-RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

1.      Előadás

2.      Hamisítók

3.      Tanácskozás

4.      Ötlet

5.      Kalandok

6.      Uxmal

7.      Lázadás

8.      Vadászat

9.      Őserdő

10.      Fürdés

11.      Szökés

12.      Ütközet

13.      Tengeren

14.      Érkezés

15.      Népgyűlés

16.      Újvilág

Ajánló

A szerző bemutatkozása

1. Előadás

A főtéren egyre inkább duzzadt a tömeg. A környező házakból tarka sokaság özönlött ki. Tunikába bújtatott alakjuk ellepte az épületek közötti szűk utcákat, és tolakodott végig a cégérek alatt, hogy végül a hömpölygő árba torkolljon. Nagy nap volt a mai. Elérkezett a várva-várt előadás ideje, amit a város melletti tisztáson felállított színpadon tart a Királynői Színészi Társulat.

Az emberek mesterségük szerint csoportosulva tartottak a helyszínre. Egy tagbaszakadt férfiakból álló társaság tagjainak kérges tenyerén látszott, hogy kemény munkához szoktak. Némelyikük még csak nemrég vette le a szikrák ellen némi védelmet nyújtó bőrkötényt, és mosta le a kormot a kezéről. A kovácsok céhe büszkén indult meg az ünnepélyre. Mögöttük haladtak az ünneplő ruhájukban feszítő hentesek. A péklegények sem törpültek el mellettük szálfa termetükkel. Takácsok, tímárok, kereskedők gyülekeztek a telephelyük előtt, majd léptek be a városlakók folyamába. Óriási zsivaj telepedett a környékre. A felnőttek mögött a gyerekek is feltűntek, vigyázó kísérők között. Ők majd csak a hátsó sorokból nézhetik az előadást. A legzajosabb társaságot azonban a diákok adták. Kék-fehér egyenruhák tumultusával kígyózott a soruk, nyüzsgő fiúk és lányok nevetését hozva. Az erősebb nem tunikája térdig ért, és könyökig fedte a karjukat, míg a hajadonok vállát szabadon hagyta, azonban alul még a bokájukat is takarta. Lábukon saru fogta fel az út porát, és koptatta a macskaköves utat.

Az utcákat faragott kőből készült lakóházak szegélyezték. Tetőzetük az ácsok kiváló szaktudásáról tanúskodott. Az élénkpiros cserepek a fazekasok munkáját dicsérték. Minden mesterséghez cifra cégér tartozott, melynek művészi megmunkálásában lelkesen vetekedtek a kovácsok. A főtéren állt a kecses kőoszlopokkal alátámasztott Tanácsháza, melynek lábazata hosszú lépcsőben végződött. Az oszlopok feletti nyaktagozatot csillogó márványlapok fedték. Felettük hosszan húzódott végig az eresz. Az épületet timpanon koronázta, mely alatt szobrokkal gazdagon díszített fríz ékeskedett. A lakóházakhoz pontosan megtervezett vízvezetékhálózat szállította a vizet, a szomszédos hegyen felépített víztározóból.

Nyári meleg tombolt, így az emberek siettek ki a forróságtól izzó városból az árnyékot adó ligetbe. A környező fák lombkoronája védőn borult a sétányra kirobbanó, zsibongó polgárok felé. Enyhe szellő rezgette leveleiket, és hozott kellemes susogást az emberek fülébe. Ők azonban annál inkább el voltak foglalva a közelgő előadás okozta izgalommal és a híres színészek kibeszélésével, semhogy meghallják. A férfiak mély dörmögésébe a nők szapora, csicsergő hangja vegyült. Mindenki kifejtette a maga álláspontját, hogy szerinte milyen is kell legyen egy igazán jó színdarab, és hogy reméli, ez a mostani kiküszöböli majd az előzőekben felfedezett hibákat. Tőlük nem messze egy oldalág kanyarodott a főútra, melynek irányában végtelen búzamezők sárgállottak. Hamarosan közelgő társaság tűnt fel rajta. Öltözékük hasonló felépítést követett, mint a városiaké, de kevésbé rikító színek és finomabb, részletgazdagabb hímzések csinosították. A férfiak markos, szikár alakja mellett pirospozsgás, mosolygós nők lépkedtek. A gyerekek hangos játéka kísérte a menetet. A szülök rá-rá szóltak a rohangászó csemetékre, hogy tagozódjanak be a sorba. Mindenki örömmel teli izgalomban volt.

A kereszteződéshez érve az elsők megálltak, és az őket követőknek is hátraszóltak. A mezőgazdasági dolgozók és gazdák csapata észrevette a városból jövőket, és bevárta őket. A két csoport nemsokára találkozott, és az ismerősök, barátok boldogan köszöntötték egymást. Immár teljes létszámúra duzzadt a tömeg, mely a szabadtéri színház nézőközönségét fogja alkotni. Minden hónapban felkerekedett az egész kolónia, hogy megünnepelje a saját fennállását és önfeledten szórakozzon a Királynő által szervezett játékokon. A majdnem háromezer főt számláló sokaságot két oldalt fegyveres őrök kísérték. Fényes páncéljuk csillogott a napfényben, sisakjuk orrnyerge mögül marconán felügyelték a hosszú sor vonulását. Kezükben tompavégű botot és nagy, bőrborítású pajzsot tartottak, de a hüvelyébe dugott, rövid kardjuk is oldalukon fityegett.

– Dégélosz! – kiabálta egy magas, szőke diák – Erre, itt vagyok! – integetett egy barnahajú társának. A fiú észrevette barátját, és örömmel tört feléje a vonuló polgárok tömegén keresztül.

– Csakhogy végre megtaláltuk egymást! – nevetett – Hol voltál eddig, Deáklész?

– Olvastam, és elfeledkeztem az előadásról.

– Hogy a mennydörgős mennykőbe lehet ezt elfelejteni? – Dégélosz most már hangosan hahotázott – Napok óta erre készül az egész város!

– Teljesen belefeledkeztem a könyvbe. A Fizikaprofesszor írta, és szerinte bámulatos csodákat lehet művelni az egyszerű gőzzel!

– Jaj, próbálj már meg végre kimozdulni az egyenletek világából! Én is otthagytam a növénytani táblázataimat, és készültem a színházra. Szerinted hogy nézek ki ebben a lenyűgöző, aranyszegélyes tunikában?

– Mint egy bekeretezett tehénlepény.

– Ó, persze, tudom, hogy csak irigykedsz, mert te csak a megszokott, unalmas diákruhádban jöttél! Figyeld majd meg, hogy a lányok odalesznek érte!

– Abban biztos vagyok, csak az a kérdés, hogy hol az az oda?

– Na gyere már, mert lemaradunk!

– Mit is adnak elő?

– Magasságos meteor, melyik bolygón élsz te? Egy hónapja készülnek a Nimfa szeretője című darabra. Állítólag nagyon vonzó lányokat sikerült kiválogatniuk a szerepekre – kacsintott Deáklészre a barátja.

Közben a zsibongó sokadalom lassan kiért a színházi játékok színteréül szolgáló tisztásra. Középen egy kicsiny tavacska terült el. Tiszta vízén tavirózsák úsztak. Selymes pázsit ölelte körül, egy-egy gyümölcsfával tarkítva. A tó mögött sűrű erdő sudár fái álltak, rejtelmes sötétségbe borítva a hátteret. A nézőközönség érkezési sorrendben leterítette a magával hozott pokrócot a környező dombok oldalain, majd hangos beszélgetés közepette helyet foglalt.

– Odanézz, oda üljünk! – mutatott fejével egy hely felé Dégélosz. Csevegő diáklányok bontották ki éppen a lepedőjüket a fűre. Végigsimítottak rajta, majd izgatottan rendezték el magukon a tunikájukat. Maguk elé kicsiny kosarat raktak le, tele mindenféle gyümölccsel. A fiúk utat törtek maguknak, és gyorsan ledobták melléjük a cókmókjukat. Buzgón tekingettek oldalra, miközben ügyetlenkedve bontogatták a csomagjukat. Körülöttük zsongott-bongott a nézőtér, szinte vibrált a levegő. A később érkezők néhol tolongást okoztak, amit a figyelő őrök gyorsan elrendeztek. A lányok már leheveredtek, és húsos barackokat szedtek elő maguknak. Kacarászva méricskélték, hogy melyiküknek sikerült szebbet választania. Dégélosz egyszer csak felbukott a lábára csavarodott pokrócban. A lányok felé néztek, majd összebújva kuncogtak.

– Pedig még nem is osztották ki a mézsört! – heherészett a barátján Deáklész.

– Elbambultam – mentegetőzött Dégélosz. Elrendezték a holmijukat, majd lekuporodtak egymás mellé.

– Na most vesd be a szívtipró aranyszegélyes tunikádat! – bíztatta barátját Deáklész.

– Még van egy kis idő kezdésig – morfondírozott Dégélosz – Na rendben, figyelj!

– feltápászkodott, majd odalépett a lányok elé. Gyomrában enyhe szorítást érzett, szíve hevesen kalapált. A lányok rögtön észrevették a közeledését, de úgy tettek, mintha nem látnák. Dégélosz megpróbálta előszedni a legférfiasabb és leghatározottabb hangját.

– Sziasztok! Ti biztos a táplálkozás tudományra jártok, hogy így felpakoltatok gyümölccsel.

A középső szőke és barna lány összenézett, majd felnevetett. Az oldalsó kettő közül az egyik fura grimaszt vágott, a másik lesütötte a szemeit.

– Neeem, a Zeneakadémián tanulunk – mondta a szőke – Csak szeretünk egészségesen enni.

– Úgy látom, ti régóta barátnők vagytok, mert egyből összenéztetek.

– Igen. Úgy tíz éve?

– Idén lesz tíz éve.

– Megint összenéztetek – sütötte el a viccet másodszorra is a fiú. A lányok kacagva bólintottak.

– És te tűnsz a határozottabbnak. Szerintem a gyümölcsöket is te válogattad össze.

– Nem. Vagyis általában igen.

– A kosarat együtt állítottuk össze – jelentette ki a barnahajú hajadon.

– És zenélő őszibarack van benne?

– Ha-ha, nem, az nincs.

– Mi is kijöttünk a haverokkal – mutatott Dégélosz kicsit zavartan Deáklész felé – Titeket mi fog meg egy ilyen előadásban?

A lányok kicsit elrévedeztek, majd a szőke csöppet bizonytalanul belekezdett a válaszba.

– Engem az nyűgöz le, hogy ilyenkor szinte megelevenedik előttünk a mitológia. Bepillantást nyerhetünk a régmúlt idők ködbe veszett titkaiba.

– Jaj, Heléna, te mindig olyan kis ábrándos vagy! – szólt közbe a barna.

– Akkor téged gyakorlatiasabb okok hoztak ide? – fordult felé Dégélosz.

– Úgy is mondhatjuk – mosolygott a lány. A többiek szintén hamiskásan kacagtak.

– Diánának a főszereplő lovagot játszó színész tetszik – csacsogott közbe a szőke.

A hátsó kettő lány közben külön húzódott, és együtt kezdtek el valamit kitárgyalni.

– Húha, a végén még te csábítod el a nimfa helyett! – élcelődött Dégélosz.

A lány elpirult, mire a barátnője válaszolt.

– És ti? Tán a nimfák reménytelen rajongói vagytok?

Dégélosz érezte, hogy most lenne szüksége valamilyen frappáns feleletre. Gyorsan végigfuttatta agyában az ilyen helyzetekre olvasott tanácsokat, miközben próbált lehengerlő mosolyt varázsolni az arcára. A másodpercek közben egyre teltek. A lányok kíváncsiak néztek rá. Most már válaszolnia kell.

– Ja – böfögte fel végre – Azok. Aaamúgy Dégélosznak hívnak, sziasztok! – nyújtotta a kezét a hölgyeknek.

– Heléna.

– Diána.

– Most, hogy így összeismerkedtünk, nincs kedvetek beülni velünk az előadás után egy teraszra meginni valamit?

– Aranyos vagy, de nekem van barátom – mondta a szőke – Diána szívét pedig meghódította a lovag – kacagott.

– Valahogy úgy – bólintott a barna lány.

– Hát, rendben, azért örültem a szerencsének! Jó szórakozást!

– Köszi, nektek is!

Dégélosz szomorúan bandukolt vissza a helyére. Barátja már messziről ingatta a fejét.

– Hallottad? – kérdezte Dégélosz.

– Sajnos – biggyesztette le a száját Deáklész – Mi a bánatos lófüle volt ez? ”Zenélő barack”! Mintha most engedett volna ki az óvónéni játszani az udvarra! És miért nem bírtál kinyögni valami értelmeset, mikor végre kaptál egy kérdést? Az első tesztet kapásból elbuktad – korholta barátja hibáit.

– Igazad van, tényleg rengeteget bénáztam. De egyszerűen lefagytam attól, hogy a lehető legjobb választ kerestem – kesergett Dégélosz.

– Igen, mert te is, meg én is folyton túlgondoljuk a dolgot – bosszankodott Deáklész – Valahogy ösztönösen kéne menjen az egész.

– De ha egyszer nem megy – ellenkezett a barátja – Muszáj többet gyakoroljunk, hogy végre ráérezzünk az ismerkedés ízére.

Már mindenki megérkezett, és az őrök irányítása mellett leülve várta a kezdést, mikor csillogó, elegáns csoport közeledésére lettek figyelmesek. A távolság csökkenésével egyre inkább kivehetővé váltak az alakok. Fényes páncélú lovagok színes sisakforgóval lépkedtek méltóságteljesen, jobbjukban méretes kardot, baljukban koronás sólymot ábrázoló címerpajzsot tartva. Acélcsizmás lábuk mély nyomokat hagyott maga után a földúton. Sisakrostélyukat leeresztették, mely különösen félelmetes külsőt kölcsönzött az amúgy is marcona, fémbe burkolt férfiaknak. Közöttük zászlótartó, könnyűvértes legények meneteltek hetykén. A hosszú rudakon büszkén lobogott a királynői címer. Közvetlenül a belső kör körül számszeríjas vitézek vigyáztak a biztonságra, folyamatosan kémlelve a környéket. Közöttük markos hordárok vitték izmos vállaikon a gyaloghintó rúdjait. Az ablakait megkapóan gyönyörű mintákkal hímzett selyemfüggönyök takarták. Mögöttük ült az ünnepség legfontosabb résztvevője, maga a Királynő.

A pompás és tekintélyt parancsoló menet egyenesen a királynői díszlelátó felé tartott. A dombok legmagasabb pontján kialakított trónust mindenki láthatta a közönségből. Művészien faragott, fekete fából készült, a királynői címert ábrázoló háttámlával. Puha, bíborszínű bársonybélés tette kényelmessé a benne való ülést. Mellette széksor futott végig a tanácsosok számára elkészítve. Szintén ízlésesen ékesített kialakításuk volt, de nem vetekedhettek a trónnal. A királynői kíséret elindult az emelvény felé vezető úton. A közönség lélegzet-visszafojtva figyelte az eseményt, ami legalább olyan izgalommal töltötte el, mint a közelgő színdarab. A súlyos páncélú lovagok megdöbbentő könnyedséggel mászták meg a meredek domboldalt. Látszott, hogy válogatott, edzett legények közül kerültek ki. A hordároknak jutott a legnehezebb feladat. Anélkül vitték fel úrnőjüket a dombtetőre, hogy az arcuk a legkisebb mértékben is eltorzult volna. A számszeríjasok rögtön védelmi pozícióba helyezkedtek. A magaslatról könnyen beláthatták az egész vidéket, így félelmetes tűzerőt jelentettek. Habár eddig még sosem volt szükség a bevetésükre, már a puszta létük is elriasztotta az elvetemült kalandorokat. A gyaloghintó megérkezett, és a hordárok lassan, finoman lerakták a földre. A tömeg ámulattal figyelt. A selyemfüggönyök fellibbentek, és kinyílt a fülke ajtaja. Felharsantak a fanfárok, és felzengett a kiáltás:

– Őfelsége, a Királynő!

Néma csend telepedett a környékre. Minden szem a gyaloghintóra szegeződött. A mellette álló vezérezredes kinyújtotta páncélkesztyűs kezét, amely felé egy finom csipkékkel hímzett selyemmel fedett, vékony kar nyúlt ki. Hamarosan feltűnt egy elefántcsont színű, gömbölyű váll is, majd egy kecses vonalú nyak.

A királynő kilépett a népe elé. Gazdagon ékesített ruhája kiemelte karcsú derekát. Arányosan széles csípőjéről ezüst kivarrásokkal ékesített, hosszú, uszályos szoknya omlott végig. Ruhája felsőrészét a kebelnél igazgyöngysorok fogták össze. Nyakán filigrán aranyláncba foglalt drágakövek csillogtak. Dús, barna haját hosszú fonatokban viselte, melyek felett könnyű szerkezetű koronája ragyogott a napfényben. Arcának lágy, gömbölyded vonásai és enyhén pisze orra érzelmességet sugalltak, amit azonban erőt sugárzó, céltudatos tekintete ellensúlyozott. Szép ívű homloka magasan kiművelt értelmet tükrözött. Száján szerény, de őszinte mosoly bukkant fel, amint biccentett a vezérkari főnök felé. Mély, barna szemét körüljáratta a tömegen, majd felszólalt.

– Théra népe, halljátok szavam! Elérkezett a színházi előadás ideje, melyet őseink hagyománya szerint minden hónapban megtartunk. A művészetek nem csak, hogy a becsületes munka utáni, jól megérdemelt pihenés fontos részei, hanem egyúttal jelentős kapcsok is közöttünk. A közös kultúra évezredeken keresztül fejlődött és csiszolódott népünk által, hogy elérje mai fényét. Életünk szerves részét képezik a szabadtéri teátrumban játszott színdarabok, melyek megtekintésére immár az egész város felkerekedik. Úgy éljétek át az elkövetkező órákat, hogy közben bensőtöket járja át a büszkeség! Büszkeség a városunkra, büszkeség a kultúránkra és büszkeség a népünkre. Théra polgárai! A mai játékot ezennel megnyitom!

Az uralkodó szavai után fergeteges tapsvihar tört ki. A tömeg úgy hullámzott, mintha a domboldalak megolvadtak volna a rekkenő hőségben. A sorok közé már elindult az előhűtött forrásvizeket és mézsöröket felszolgáló színházi személyzet. A kiszáradt torkú és felhevült közönség kirobbanó lelkesedéssel fogadta őket. Egyre szaporodtak a kezekben a korsók. Az egymás mellett ülők vidáman koccintottak, és egyre több idegen elegyedett egymással kedélyes beszélgetésbe. Az adagokat gondosan meghatározta a királyi szabályzat, ügyelve, hogy senki se rúgjon be. Ennek ellenére az őrök feladatai közé tartozott a közönség viselkedésének figyelése. Bármilyen zavart vagy agresszív viselkedésű személy észlelésekor közbe kellet lépjenek, hogy szükség esetén eltávolítsák az illetőt a nézőtérről. Erre ritkán került sor, mivel a lakosok tisztában voltak a törvény szabta keretekkel. A véleményét azonban mindenki szabadon kifejezhette, mindenféle következmény nélkül. A Királynő éltetése ebből kifolyólag őszinte és tiszta szívből eredt. Sokáig tartott, mire az emberek elcsendesedtek. Ekkor megszólalt a színdarab kezdetét jelző gong. Mindenki némán és izgatottan leste a játéktérnek kialakított tisztást.

Az erdőből egyszer csak menekülő, csapzott család tört elő, és közelgő patadobogás hangját hozta a szél. Az asszony óvva szorította magához a gyermekét jelképező rongybabát, míg a férfi hosszú botját markolva védelmező testtartást vett fel. Az üldözők azonban gyorsabbak voltak. Hamarosan kétfelé hajoltak a lombok, amint berobbant a színpadra négy fegyveres lovas. A nézők elragadtatva kiáltottak fel. Az élen vágtató marcona alak már csapásra emelte szablyáját, amikor harsány kiáltás hallatszott. Fakó paripáján benyargalt a küzdőtérre a fényes páncélú lovag. Kardjával az utolsó pillanatban elhárította a készülő gyilkos csapást, és felvette a küzdelmet a haramiákkal. A közönség szíve hevesen vert az izgalomtól, különösen a hölgyeké. A szikrázó pallosok csattogása egyre vadabbá vált, amint a másik három rablólovag is rávetette magát a hősre. A bátor férfi minden oldalra vagdalkozott, hogy hárítsa a szúrásokat és vágásokat. Egy bravúros mozdulattal kiröppentette egyik ellenfele kezéből a fegyvert, majd kiszökkent a köréje fonódó körből. Paripálya kibillentette ellenfele lovát az egyensúlyából, mire a lovag egyből lelökte kardjával a martalócot a nyeregből. Már csak ketten támadtak rá. A rablóvezér vadul vágott feléje szablyájával, de ő lebukott a vágás elől, míg kardjával elvágta annak nyeregszíját. A pórul járt rabló rögtön orra bukott, és lezuhant a földre. A negyedik haramia megijedve a félelmetes ellenféltől, megfordította lovát, és eliszkolt.

A közönség tombolt a lelkesedéstől. A tapsorkán egyre csak zúgott az ünnepelt színész körül. A tisztásra kisebb virágcsokrok, és selyemkeszkenők repültek, a küldő hölgy nevével kihímezve. A színész enyhén meghajolt, és elkapott pár neki szánt ajándékot. Az előadás azonban folytatódott. A lovag leugrott lováról, és a megszeppent családhoz lépett. Megnyugtatóan szólt hozzájuk pár szót, majd odanyújtotta lova kantárát a családapának. A megilletődött férfi felültette rá a feleségét a pici gyerekével, majd szabadkozni kezdett az ismeretlen jótevőnek, hogy majd időben visszajuttatja hozzá a paripát. A vitéz csak mosolygott, és megpaskolta hűséges társa nyakát.

– Légy jó, Villám, és fogadj szót nekik! Hamarosan érted jövök!

A főhős búcsút intett a hálálkodó családnak, majd elindult visszafelé gyalog. Az ádáz küzdelem utáni úttól hamarosan elfáradt, és lepihent a tavacska melletti árnyékos fa tövébe. A kimerültségtől elnyomta az álom. Az erdő néma nyugalmában egyszer csak osonó árnyak tűntek fel. A harmatos fűre kecses, csupasz talpak léptek. Hosszú, formás lábak lopództak halkan az avarban. A falevelek mögül négy fiatal lány bukkant elő. A ringó csípőjű nimfák macskaléptekkel közelítettek, és óvatosan tekintettek körül. Hosszú, fényes hajkoronájuk hátukra omlott. Karcsú, meztelen testüket csak egy combig érő fűszoknya fedte. A kicsiny csapat a középen haladó nimfakirálynő néma és finom jelzései szerint mozgott. A közel ülők még az arcjátékukat is megfigyelhették, amint kíváncsian és pajkosan nézegették az alvó lovagot.

Dégélosz és Deáklész szíve a torkában dobogott a látványtól. A nimfalányok csábító szépsége felpezsdítette ifjú vérüket. Elvarázsolva bámulták a sikamlós jelenetet. A szőke, mosolygós nimfakirálynő ekkor közel hajolt a lovaghoz, és néma csókot lehelt az ajkaira. A társnői halk, de szenvedélyes táncot lejtettek a pár körül. A kezdetben nesztelen játékukat egyre erősödő, csengő énekkel kezdték kísérni. Tüzes és kéjjel teli mozdulataik még inkább felkorbácsolták a vágyakat. A hajladozó derekú és remegő keblű lányok csábereje mindenkit rabul ejtett.

Már rég vége volt a jelenetnek, de a két diák még mindig úgy érezte magát, mint akit fejbevertek. A folytatódó játékra már alig tudtak figyelni. Csak akkor kapták fel újból a fejüket, mikor megint megjelent a nimfakirálynő, de ezúttal álruhában és a kísérete nélkül. A lovag találkozott vele, és beleszeretett, de meg kellett küzdjön a vetélytársakkal és a gonosz erdei manókkal. A történet végén a szerelmesek boldogsága beteljesült.

Théra polgárai óriási tapsorkánnal és éljenzéssel jutalmazták a nagyszerű előadást. A tömeg állva ünnepelte a híres színészeket. A lovagot és a nimfakirálynőt háromszor is visszatapsolták. Csak úgy záporoztak feléjük a gyönyörűbbnél-gyönyörűbb virágcsokrok, és a hímzett keszkenők. A páros alig győzte őket összeszedni, és nagyon örült nekik. A szíve mélyén mindegyik színészt boldogsággal töltötte el, ha egy-egy szeretetteljes rajongói levelet olvashatott. Ezek többsége természetesen a színésznő esetében fiatal férfiak, a színésznél pedig nők szerelmes levelei voltak, de akadt szép számmal szakmai gratuláció is. Most ők voltak a város hősei, akiket minden polgár a szívébe zárt. A hónap végi előadások mesébe illő hangulatot varázsoltak a Théra melletti ligetbe, aminek csodáján immár generációk nőttek fel, és meglett felnőttek lelkesedtek mind a mai napig.

Az ünneplő tömegben Dégélosz és Deáklész is mámorosan ujjongott. Szemük előtt még mindig a buja és kacér nimfák tánca lebegett. Hamarosan átragadt rájuk is a mulatozás érzése. Kezükben a söröskorsóval újabb körért mentek. Mikor a felügyelők pár pillanatnyi vizsgálódás után rábólintottak, ismét teletölthették poharaikat a drága nedűvel. Boldogan vegyültek el az éneklők között, akik pár perc múlva már vadul rúgták a port maguk alatt. A fiúk is bekapcsolódtak a kialakuló körtáncba, és önfeledten utánozták a többiek lépéseit. A nap vörösen izzó korongja lassan lebukott a láthatáron. Thérában lobogó fáklyák világították meg remegő fényükkel a mulatozó sokadalmat. Dégélosz és Deáklész kipirult arccal ropta az egyre bővülő körtáncot, nagyokat dobbantva lábával a zene ütemére.

Biztosak voltak benne, hogy ennek az estének az emlékei még sokáig fognak élni bennük.

2. Hamisítók

Az eldugott fogadóban zajlott az élet. A pultnál pirospozsgás menyecske töltögette a mézsört a hangosan beszélgető férfiaknak. Tagbaszakadt, bajszos tímár emelte kacagva a korsóját a magasba, és enyhén sikamlós köszöntést mondott a kocsmárosnéra, aki kacagva szólt vissza ízes kiejtéssel a jól ismert vendégnek. A mellette ülők térdüket csapkodva nevettek a szóváltáson, és egymást túlszárnyalva próbálták tovább vinni a tréfát. Két fiatal szabólegény vette körül a megtermett férfit, és igyekeztek beilleszkedni a vidám társaságba. Látszott rajtuk, hogy nincsenek hozzászokva az erős italhoz, és már az első kör a fejükbe szállt. Kipirult arccal és bamba vigyorral követték az eseményeket, és röhögtek együtt a többiekkel. A tőlük nem messze lévő asztalnál egy kártyajátszma komoly résztvevői feszültek egymásnak a szellemi küzdőtéren. Középen egy széles vállú, barna körszakállt viselő férfi mélyedt el gondolataiban a lapokat nézve. Kék szemei szinte világítottak a kocsma félhomályában. Barna bőrből készült vadászruhát viselt, késsel az oldalán. Nyakában egy szíjon medált hordott, de vászoninge mögé rejtve. Vonásain nyugalom és figyelem érzése látszódott. Mellette egy kapucnis ember ült, fekete kecskeszakálla messziről feltűnt. Hosszú arcához aránytalanul kicsi szemek tartoztak, míg jókora, húsos orra tovább rontotta az amúgy sem kellemes látványt. A harmadik játékos egy izmos, szőke óriás volt, aki nagyokat fújt minden egyes laphúzás után. Érzelmeit nehezen leplezte, magas homlokán gondterhelten gyülekeztek a ráncok. Az asztal mögött két sötét alak gubbasztott, és kísérte szemmel a játékot.

̶ Emelem a tétet – szólalt meg a körszakállas, és egy szépen csörgő zacskót dobott az asztalra – kétszáz arannyal.

A nézők elhűlve bámulták a kincset rejtő iszákot. A magas szőke dühösen kiáltott mennydörgő hangján, és úgy csapda oda a lapjait, hogy majdnem lesodorta vele a többit.

̶ Kiszállok – dörmögte mérgesen.

A nagyorrú játékos szeme enyhén összeszűkült a fejleményekre. Lassan benyúlt belső zsebébe, és tömött zacskót húzott elő. Sziszegő, éles hangon szólalt meg.

̶ Tartom, és emelem százzal.

Ellenfele rezzenéstelen arccal egészítette ki a tétet, majd nyugodt, határozott hangon hozzátette.

̶ Mérlegelést akarok.

A kocsmában megfagyott a levegő. Minden szem a kártyázókra szegeződött. Ritka és feszült pillanatnak lehettek tanúi. A vagyont érő tétből akár egy uradalmat is lehettet volna venni. Érthetőnek tarthatták tehát az ellenőrzés kérését, ha nem tapadt volna hozzá egyértelműen egyfajta bizalmatlanság kifejezése a másik fél felé. Valójában már a sértés határát súrolta. Kisebb nézeteltérés is végződött már e falak között súlyos párbajjal. Ezt ugyan Théra törvényei szigorúan tiltották, azonban, ha egyik fél sem árulkodott, akkor akár súlyos sérüléseket okozó összecsapások is elkerülték a hatóságok figyelmét. A régi virtus pedig mélyen elítélte volna az árulkodót, gyávának és alattomosnak bélyegezve minden társaságban egy életre.

Mindenki a kapucnis alak arcvonásait figyelte. Azonban egy gúnyos mosolynál többet nem láthattak. Hamarosan előkerült az ilyenkor használatos kétkarú mérleg. Két, vékony fémlapból készült serpenyőjét pontosan kiegyensúlyozva függesztették fel négy-négy tartózsinegen keresztül a karokra. A vadászruhás férfi ekkor kibontotta a zacskókat, és óvatosan az egyik tálkába öntötte a tartalmát. Ez egész fogadó elámult a szemkápráztatóan csillogó aranytallérok bűvöletétől. Az érmék alakja szabálytalan volt, széleiken ellaposodva a pénzverők kalapácsütéseinek következtében. Most a kecskeszakállason volt a sor. Cinikus arccal borította bele a serpenyő másik felébe a pénzhalmot. Feszült várakozás következett, amint a kezdeti ingadozás elcsillapodott, és a mérleg nyugalomban maradt. Hajszálpontosan azonos súlyt jelzett. A gúnyosan mosolygó immár diadalmasan nyúlt volna a mérleg felé, de a körszakállas megállította a kezét.

̶ Ezzel csak a súlyt ellenőriztük. De vajon azonos-e a köbtartalmuk?

Ellenfele élesen felnevetett.

̶ Ez már vicc, hölgyeim és uraim! Mit akarsz tenni? Leméred egyenként az érmék méreteit? Hiszen még az sem lenne elegendő, ugyanis nem szabályos alakúak!

̶ Sokkal egyszerűbb módszerem van – felelte rendíthetetlen nyugalommal a vadászruhás – Kocsmárosné, galambom, hozzon kérem két korsó vizet! De ne aggódjon, nem fogom meginni! – tréfált a menyecskével.

Hamarosan meg is jelent a gömbölyded asszonyság, kezében két korsó vízzel. A kapucnis gyanakvóan követte mozdulatait, amint lerakta az asztalra. Ellenfele ekkor megfogta az egyiket, és a mérleg egyik karja alatt belemerítette a pénzérméket. Megfogta és vízszintesben tartotta szerkezetet, majd a másik serpenyőt is vízbe mártotta. Közben lassú és tiszta hangon magyarázta az eseményeket a nézőközönségnek.

̶ A mérleg szerint az érmék súlya levegőn megegyezik. Azonban, ha vízbe mártjuk őket, akkor a köbtartalmukkal arányos felhajtóerő is fog rájuk hatni. Ha azonos anyagból készültek, akkor a tömegük mellett a köbtartalmuk is meg kell egyezzen. Ebben az esetben a mérleg mozdulatlan kell maradjon. Ha azonban az egyik serpenyőben hamis érmék vannak, melyek fajsúlya kisebb az aranyénál, akkor ezekre a nagyobb köbtartalmuk révén nagyobb felhajtóerő fog hatni. Következésképpen a mérleg a tiszta arany felé fog billenni.

Ahogy befejezte, el is engedte a kart. Az általa beöntött érmék lassan süllyedni kezdtek a vízben. A néma csendben tapintani lehetett az izgalmat. A lélegzetvisszafojtva figyelők szíve egyre hevesebben vert. A kapucni mindinkább lejjebb ereszkedett, takarva a viselője arcát. A karjait az asztalnak támasztotta, míg egyik kezét lassan a ruhája mögé csúsztatta. A körszakállas rezzenéstelen arccal nézett rá. A csuklyás ekkor hirtelen kirobbant, és éles villanás kíséretében rávetette magát. A vadászruhás villámgyorsan kitért előle, hangos csattanással feldöntve maga mögött a széket. Az előtte földet érő támadója megpördült, és hátracsapott a tőrt szorongató kezével. A körszakállas ismét elhajolt, miközben keményen megragadta a fegyveres kart, és hátracsavarta. A hosszúképű férfi fájdalmasan felüvöltött, miközben kiejtette kezéből a pengét. Ebben a pillanatban két sötét alak rontott rá a védekezőre. A vendégek döbbenten és rémülten bámulták a fejleményeket, és biztosak voltak a végzetes kimenetelben. A vadászruhás azonban nyomban leguggolt, így a két, hátulról támadó meglepetten bucskázott át felette, magukkal sodorva a kecskeszakállast is. Hatalmas csattanással terültek el a földön. Ellenfelük úgy állt felettük, akár egy sziklaszobor. A haramiák felpattantak, és veszett fenevadként rohantak rá. Fekete köpenyük mögül hosszú tőrök villantak ki. Gyilkosan böktek előre velük, de az ellenfelük kisiklott a hegyük elől. Egyik kezével megragadta a baloldali támadója karját, és a saját lendületét kihasználva tovább lökte a másik felé. Fájdalmasan ütközött össze a fejük, de a vasmarok nem engedte el a kart. Acélizmaival csavart egyet rajta, mire az egyből kiejtette a fegyverét. Majd a másik öklével az ellenfele arcába sújtott, hangos reccsenéssel törve be az orrnyergét. Az orvgyilkos úgy rogyott össze az ütéstől, akár egy rongybaba. Mire társa felocsúdott volna az ütközés okozta kábulatból, már egy pontos rúgás verte ki kezéből a tőrt. A következő a combját érte, amitől éles fájdalom járta át, és egész lába elzsibbadt. Eltorzult arccal dőlt le a másik bűnöző mellé.

A győztes küzdőfél nyugodtan lépett kiütött ellenfelei elé. Tarsolyából vékony, de erős köteleket vett elő, és nagy szakértelemmel kötözte össze a kezeiket. A három jómadár csak halkan nyöszörgött, kábulatuk még nem múlt el. A vadászruhás békésen visszaült az asztalhoz, és belekortyolt a sörébe. A feszült csend és ámulat lassan eloszlott, és látszólag visszaállt a fogadó megszokott rendje. Valójában azonban mindenki lopva a különös vendégre pillantott, aki ravasz módon leleplezett, majd játszi könnyedséggel intézett el három veszélyes, felfegyverzett bűnözőt. Ki lehet ő? Egyrészt tanult, szakképzett férfival állhatnak szemben, másrészt félelmetes erejű és tudású harcossal. Vajon ki küldte ide? És mit tesz majd a megkötözött pénzhamisítókkal?

Ilyen kérdések kavarogtak az iddogálók fejében, megzavarva az addigi önfeledt szórakozást. A rendkívüli vendég hamarosan kiürítette a korsóját, majd a kocsmárosnéhoz ment fizetni. Az meglepetten és megilletődve köszönte meg az árat jócskán meghaladó aranypengőt. A vadász övén egyik oldalon a hihetetlen vagyonra rúgó összeg csüngött az iszákjában, a másikra a hamispénzes zacskót akasztotta. Ha most az egész kocsma ráugrana és leteperné, a zsákmányból egy életre elegendő pénzhez jutna mindenki. Mégsem fordult meg senki fejében a lehetőség, annyire lenyűgözte és tisztelettel töltötte el őket az idegen harcképessége és rendíthetetlen jelleme.

Megfontoltan lépett a lassan magukhoz térő foglyaihoz. Összekötözött kezeiket ráfűzte egy hosszabb, erős kötélre, majd talpra állította őket. Ezután komótosan elindult a kijárat felé, maga után húzva a pórul járt társaságot. A vendégek fejet hajtva álltak félre az útjából, a kocsmárosné pedig hangosan köszönt el a bőkezű látogatójától. Kilépve a sejtelmes éjszakába a lovához ment. Megpaskolta hűséges társa nyakát, és felült a hátára. A rabok száját betömte, de ügyelt ara, hogy könnyen vehessék a levegőt. A kötél végét a nyeregkápához erősítve lassú ügetésbe kezdett. Éles szemével folyamatosan kémlelte a környéket. Egyenesen a sűrű, fekete erdő felé tartott. A rengeteg hamarosan elnyelte a különös csapatot. A hatalmas fák úgy hajoltak föléjük, akár valami kíváncsi óriások serege. Lombjaik között bagoly huhogott. Messziről elnyújtott farkasüvöltés hangját hozta a hideg szél. Lábuk alatt halkan ropogott a száraz avar. A paripa jól ismerte a járást, így biztos és nyugodt léptekkel vezette a társaságot. A sűrűből egyszer csak egy kicsiny vadászlak bukkant fel. A körszakállas leszállt a lováról, átkötötte róla a kötelet a terasz gerendájához, majd hátra vitte az istállóba abrakoltatni. Kisvártatva visszatért, és kutató pillantással mérte végig a bűnözőket. A kötelet megragadva benyitott a faházba, és behúzta a bambán bámuló foglyait is.

Az öve mögül kovakövet vett elő, és tüzet csiholt a kandallóba. Ezután sorra meggyújtotta a mellette álló fáklyákat. Lobogó lángok vöröses-sárgás fénye világította meg a szobát. Középen egy lenyűgöző szarvasagancs díszelgett, vele szemben egy hatalmas barnamedve lenyúzott bundája borította a falat. Alatta gondosan eltett számszeríjak sorakoztak, nyílvesszőkkel tömött tegezek társaságában. A sarokban tőrök és kopják várták, hogy elérkezzen a vadászat. Középen durván faragott, vaskos faasztal és székek kínálták hellyel az érkezőket. A ház ura kiszedte a haramiák szájából a peckeket, majd visszasétált, és leült. Kinyitotta a mellette lévő szekrényt, és bőrből varrt borostömlőt húzott elő belőle. Nagyot kortyolt a drága nedűből, majd úriasan megtörölte a száját egy szalvétával. A rabok úgy bámultak rá tágra nyílt szemekkel, akárha egy jelenést látnának. Megszólalni egyik sem mert. A félelmetes fogva tartójuk szúrósan mérte őket végig, majd mély hangján beszédbe kezdett.

̶ A pénzhamisítás büntetése halál. Ha átadlak titeket a hatóságnak, fejeteket veszik.

A rémült bűnözők arca eltorzult a félelemtől. Könyörögve borultak a férfi elé.

̶ Kegyelem! Csak parancsot teljesítettünk!

A vadász szeme összehúzódott.

̶ Kinek a parancsát? – kérdezte lassan, tagolva.

A bűnözők összerezzentek a kérdésre. Mintha álomból ébredtek volna, úgy változott meg az arckifejezésük. Az előző hangos ijedtséget most néma rettegés követte. Egyikük sem mert megszólalni. A fogva tartójuk rezzenéstelen arccal állt előttük. Jeges tekintete egyikről a másikra vándorolt. Pár perc dermedt csend után kimérten odalépett az egyikhez, megragadta, és maga elé tuszkolta. Odament egy ajtóhoz, és kinyitotta. Hangos és dühös kutyaugatás tört fel mögüle. A többiek kővé dermedve bámulták a jelenetet.