Julian Fellowes

Tökéletlen múlt

A mű eredeti címe

Past Imperfect

Copyright © Julian Fellowes 2008

First published in Great Britain in 2008 by W&N,

an imprint of The Orion Publishing Group Ltd.

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FREI-KOVÁCS JUDIT

ISBN 978 963 452 751 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Emmának és Peregrine-nek,

akik nélkül egy szót sem vetettem volna papírra

DAMIAN

Első fejezet

London kísértetjárta helynek tűnik, és én vagyok a lidérc, aki itt kísért. Ahogyan a teendőim után járok, minden utca, tér és sikátor mintha az életem egy korábbi, egészen más korszakáról suttogna. A legrövidebb séta Chelsea-ben vagy Kensingtonban óhatatlanul is elvisz néhány ház előtt, ahol azelőtt szívesen láttak, de most idegennek számítok. Szinte látom magam, ahogy fiatalon, kiöltözve kitódulok az utcára valami rég elfeledett mulatságra indulva, olyan ruhában, amelyik leginkább valamelyik háború sújtotta balkáni ország népviseletére hasonlít. Azok a trapéznadrágok, azok a fodros ingek a focistagallérokkal – mégis mit gondoltunk? És miközben figyelem a fiatalabb, karcsúbb önmagam szellemét, ott sétálnak az elhunytak árnyai is, szülők és nagynénik, nagymamák és nagybácsik, unokatestvérek, barátok és barátnők, akik már teljesen eltűntek ebből a világból, vagy legalábbis abból, ami az életemből megmaradt. Azt mondják, az öregség egyik jele, hogy a múlt valóságosabbnak látszik, mint a jelen, és én máris érzem, ahogy azok a tovatűnt évtizedek ráteszik a kezüket a képzeletemre, és a közelmúlt emlékei egyre szürkébbnek és fakóbbnak tűnnek.

Mindez tökéletesen érthetővé teszi, ha felkeltette a kíváncsiságomat, sőt mi több, megdöbbentett, amikor megtaláltam Damian Baxter levelét a számlák, a köszönőlevelek és a jótékonysági felkérések özönében, amely minden áldott nap elárasztja az íróasztalomat. Csaknem negyven éve nem láttuk egymást, és semmiféle módon nem érintkeztünk a legutolsó találkozásunk óta. Tudom, hogy ez különösnek tűnik, de egész más világban élünk, és bár Anglia számos értelemben véve meglehetősen kis ország, ahhoz továbbra is elég nagy, hogy az útjaink mindeddig ne keresztezzék egymást. De volt egy másik oka is a meglepődésemnek, egy jóval egyszerűbb.

Utáltam őt.

Egyetlen pillantás elegendő volt ahhoz, hogy tudjam, kitől érkezett a levél. A borítékon díszelgő kézírás ismerős volt, de valahogy megváltozott, mint egy kedves gyermek arca, amelyen az évek elvégzik könyörtelen munkájukat. Ha egy nappal korábban eszembe jutott volna Damian, akkor sem hittem volna, hogy lenne bármi ezen a világon, ami arra ösztönzi, hogy írjon nekem. Vagy én neki. Sietősen hozzáteszem, hogy egyáltalán nem élem meg sértésként ezt a váratlan küldeményt. A legkevésbé sem. Mindig kellemes hallani egy régi barátról, de az én koromban – amennyiben még bármi is felkelti az ember érdeklődését – jóval izgalmasabb, ha egy régi ellenségről kap hírt. Hiszen egy ellenség – a baráttal ellentétben – előállhat olyan dolgokkal, amelyeket az ember még nem tud a saját múltjáról. Bár Damian nem számít a hagyományos értelemben vett ellenségnek, inkább egykori barátnak, ami – természetesen – sokkal rosszabb. Veszekedéssel váltunk el egymástól, egy pillanatig tomboló, szabadjára engedett haraggal, amelyet meglehetősen szándékosan az a hév fűtött, hogy felégessük a hidakat egymás között, majd külön folytattuk az utunkat, és azután semmiféle kísérletet nem tettünk annak érdekében, hogy helyrehozzuk a kárt.

Őszinte levél volt, annyit mondhatok. Alapszabály, hogy egy angol, ha lehet, nem kerül olyan „kínos” helyzetbe, amikor szembesülnie kell a korábbi viselkedésével. Általában bármilyen helytelenített múltbeli közjátékot elintézünk valami homályos és jelentéktelennek ható utalással: „Emlékszel arra a borzalmas vacsorára, amit Jocelyn adott? Hogyan is éltük túl?” Vagy, ha a kellemetlen eseményt valóban nem lehet ily módon elbagatellizálni, hogy kihúzzuk a méregfogát, inkább úgy teszünk, mintha meg sem történt volna. „Évezredek óta nem találkoztunk”, hangzik a nyitány, amit úgy kell fordítani: „Eszem ágában sincs folytatni ezt a viszálykodást. Hiszen már rég történt. Kész vagy új fejezetet nyitni?” És ha a másik fél erre hajlandóságot mutat, a válasz hasonlóan burkoltan érkezik: „Igen, találkozzunk! Mivel foglalkozol, amióta otthagytad a bankot?” Semmi több nem szükséges ahhoz, hogy jelezzük, a nézeteltérés korszaka lezárult, és a jó kapcsolat ezennel helyreállt.

Ám ebben az esetben Damian nem a megszokott gyakorlatot követte. Az őszintesége sokkal inkább a latinos hozzáállást mutatta. „Meg merem kockáztatni, hogy azok után, ami történt, nem számítottál rá, hogy hallasz még felőlem, de igazán nagy szívességnek tekinteném, ha felkeresnél – írta a szúrós és továbbra is meglehetősen mérges tolla. – Nem jut eszembe észérv, ami miatt megtennéd azok után, ami a legutóbbi találkozásunkkor történt, de – megkockáztatva némi drámaiságot – már nincs hátra sok időm, és talán jelent valamit, ha az ember szívességet tesz egy haldoklónak.” Legalább nem vádolhattam mellébeszéléssel. Egy ideig azzal áltattam magam, hogy átgondolom, és megpróbálok észszerűen dönteni, de azonnal tudtam, hogy meglátogatom, hátha kielégíthetem a kíváncsiságomat, és visszatérhetek a fiatalságom elveszett földjére. És mivel 1970 nyara óta nem találkoztam Damiannel, azzal, hogy visszatért a gondolataimba, elkerülhetetlenül emlékeztetett rá, mennyi minden megváltozott a világomban, ahogyan persze mindenki más világában is.

Nyilvánvaló, hogy nem veszélytelen lépés, de a továbbiakban nem harcolok tovább a szomorú felismerés ellen, hogy az ifjúkorom világa kedvesebb volt számomra, mint az, amiben most élek. A mai fiatalok, a saját koruk jogos és érthető védelmében, nem hajlandóak elfogadni a nosztalgikus emlékeinket az aranykorról, amikor a vevőnek mindig igaza volt, amikor AA jelvényes autók gurultak az utakon, és a rendőrök üdvözletképpen megérintették a sapkájukat. Azt mondják, hála az égnek, hogy véget ért a tekintély kora, de a tekintély is a része volt egy rendezett, biztonságos világnak, ami – legalábbis visszatekintve – meglehetősen szívmelengetőnek, sőt, kedvesnek hat. Felteszem, ami a leginkább hiányzik, az a fél évszázaddal ezelőtti Anglia kedvessége. Ám ismét felmerül a kérdés: Vajon valóban a kedvességet siratom, vagy inkább a saját fiatalságomat?

– Nem értem, pontosan ki ez a Damian Baxter? Miért olyan fontos? – kérdezte Bridget, amikor aznap este otthon ültünk, és egy meglehetősen túlárazott, egyben alulfőzött halat vacsoráztunk, amit a szolgálatkész, helybeli olasz étteremből vásároltunk az Old Brompton Roadon. – Még soha nem beszéltél róla. – Amikor Damian elküldte a levelét, ami valójában nem is olyan rég történt, még mindig a hatalmas, földszinti lakásban laktam a Wetherby Gardensben, ami több szempontból is igen kényelmesnek mondható, és csodálatos az elhelyezkedése a házhoz szállító éttermek világában, amelyek az utóbbi néhány évben elárasztottak bennünket. Meglehetősen értékes ingatlannak számított, és biztosan nem engedhettem volna meg magamnak, hogy megvegyem, de évekkel ezelőtt rám hagyták a szüleim, amikor végül elköltöztek Londonból. Apám próbált tiltakozni, de anyám meggondolatlanul ragaszkodott hozzá, hogy szükségem van egy helyre, ahol „elkezdhetem az életemet”, és ő megadta magát. Így élvezhettem a nagylelkűségük előnyeit, és meg voltam róla győződve, hogy nemcsak itt kezdem, de itt is fogom befejezni. Az igazat megvallva, nem sokat változtattam rajta azóta, hogy anyám berendezte, és továbbra is tele van a dolgaival. Ott ültünk az ablak melletti kicsi, kerek reggelizőasztalnál, miközben beszélgettünk, és úgy hiszem, az egész lakás talán meglehetősen nőiesnek hathatott volna a bájos, tizenkilencedik századi bútorokkal meg a szőke, loknis kisfiú – egykori felmenőm – képével az ablakpárkányon, ha a férfiasságom nem öltött volna testet olyan nyilvánvalóan abban, hogy semmiféle érdeklődést nem mutatok a berendezés iránt.

A szóban forgó levél érkezésekor Bridget FitzGerald volt az aktuális… azt mondhatnám, barátnőm, de nem vagyok benne biztos, hogy az embernek ötven felett lehet barátnője. Másrészt viszont, ha valaki túl öreg ahhoz, hogy barátnője legyen, de túl fiatal ahhoz, hogy sorstárssal éljen együtt, akkor mégis mi a helyes meghatározás? A modern nyelvhasználat olyan sok szóra rátette a kezét, hogy aztán helytelenül alkalmazza, hogy amikor az ember megfelelő kifejezést keres, üresen találja a szekrényt. A „partner”, ahogyan a médiában dolgozókon kívül mindenki tudja, elcsépelt és veszélyes. Nemrégiben a partneremként mutattam be egy rendezőt az egyik kis cégnél, amit a magaménak mondhatok, és eltartott egy ideig, amíg megfejtettem a furcsa pillantásokat, amelyeket a legkülönbözőbb emberektől kaptam, akik azt hitték, ismernek. De a „párom” úgy hangzik, mintha egy gyatra vígjátékban szerepelne egy golfklub titkárnőjére utalva, és azzal sem festeném le az igazságot, ha úgy mutatnám be, „ő itt a szeretőm”, bár korántsem állnék messze tőle. Mindenesetre Bridget és én együtt jártunk. Kissé valószínűtlen párnak számítottunk. Én, a nem túl ünnepelt regényíró meg ő, a csavaros eszű, ír üzletasszony, aki főként ingatlanokra szakosodott, míg végül elment az a bizonyos hajó, és mellettem kötött ki.

Anyám nem értett volna egyet, de anyám meghalt, így – legalábbis elméletben – már nem kellett számításba vennem a véleményét, bár nem vagyok róla meggyőződve, hogy valaha is megszabadulunk a szüleink rosszallásától, akár élnek, akár nem. Természetesen van rá esély, hogy a túlvilágban meglágyult a szíve, de erősen kétlem. Talán hallgatnom kellett volna a posztumusz sugallataira, mert semmiképpen sem állíthatom, hogy Bridgettel sok közös vonásunk lett volna. Annyi bizonyos, hogy Bridget okos és csinos volt, és ez több, mint amit megérdemeltem, ráadásul magányos voltam, és belefáradtam, hogy az emberek vasárnaponként felhívnak azzal, van-e kedvem átmenni vasárnap ebédre. Bármi is legyen az oka, egymásra találtunk, és bár hivatalosan nem éltünk együtt, hiszen ő is megtartotta a saját lakását, jó néhány évig eldöcögtünk egymás mellett. Nem volt a szó szoros értelmében vett szerelem, de azért volt valami.

Így remekül mulattam, ahogy Damian levelének említése kapcsán felfigyeltem Bridget birtokló hangnemére, amikor szóba került a múlt. Arról ugyanis nagyon keveset vagy szinte semmit nem tudott. A kijelentés, hogy „még soha nem beszéltél róla”, csakis annyit jelenthetett, hogy ha ez a fickó fontos lenne, biztosan említést tettem volna róla. Vagy ami még rosszabb, említést kellett volna tennem róla. Ez is része a népszerű tévképzetnek, hogy ha együtt vagy valakivel, jogod van mindent tudni róla, egészen a legapróbb részletekig, ami – természetesen – nem lehetséges. „Nekünk nincsenek titkaink”, mondják vidám, fiatal arcok a filmekben, miközben – ezt mindannyian tudjuk – az egész életünk tele van titkokkal, amelyeket gyakran még magunknak sem vallunk be. Így visszatekintve már világos, Bridgetet az aggasztotta, hogy ha Damian valóban fontos a számomra, és mégsem említettem neki, vajon miféle jelentős dolgokat hallgathatok még el előle? Csak azt tudom felhozni mentségemre, hogy akárcsak az enyém – akárcsak mindenkié –, az ő múltja is olyan, mint egy lezárt doboz. Időnként megengedjük, hogy néhányan belepillanthassanak, de általában csak a felső szintre. Az emlékeink sötétebb tömegével egyedül nézünk szembe.

– Barátok voltunk, még Cambridge-ben – mondtam. – Másodikos koromban ismerkedtünk meg, és az még a hatvanas évek vége volt, szóval két végén égettem a gyertyát. Bemutattam egy-két lánynak. Felkarolták, és egy ideig együtt lógtunk Londonban.

– Dorbézoló úri fiúk – jegyezte meg gúnyosan tréfálkozva.

– Örömmel nyugtázom, hogy a fiatalságom mindig mosolyt csal az arcodra.

– Szóval mi történt?

– Semmi. Amikor végeztünk, elváltak útjaink, de nincs különösebb oka. Másfelé indultunk. – Amikor ezt mondtam, persze, hazudtam.

Rám nézett, kicsivel többet értett, mint szerettem volna.

– Ha ellátogatsz hozzá, felteszem, egyedül szeretnél menni.

– Igen. Egyedül megyek. – Nem szolgáltam további magyarázattal, de Bridget javára legyen mondva, nem is kért ilyesmit.

Azelőtt azt hittem, hogy Damian Baxter az én teremtményem, bár ez a gondolat csak a tapasztalatlanságomról árulkodott. Ahogyan mindenki tudja, a legcsodálatosabb bűvész sem képes előrántani egy nyulat a kalapból, ha nincs – bár tökéletesen elrejtve – egy nyúl abban a bizonyos kalapban, és Damian soha nem érte volna el azt a sikert, amiért én arattam le a babérokat, ha eredendően nem rendelkezik azokkal a tulajdonságokkal, amelyek lehetségessé, sőt, elkerülhetetlenné tették a diadalt. Ennek ellenére nem hinném, hogy azokban az időkben, fiatalemberként képes lett volna segítség nélkül a társaság reflektorfényébe kerülni. Én voltam ez a segítség. És talán éppen ez volt az oka, hogy olyan keserűen nehezteltem rá az árulása miatt. Jó képet vágtam hozzá, vagy legalábbis megpróbáltam, de akkor is fájt. Trilby elárulta Svengalit, Galatea szétzúzta Pygmalion álmait.

„Bármelyik nap, bármelyik napszakban alkalmas – állt a levélben. – Már nem mozdulok ki itthonról, nem járok szórakozni, így bármikor állok a rendelkezésedre. Guilford közelében lakom. Ha autóval jössz, másfél óra, de vonattal gyorsabb. Kérlek, tudasd, melyiket választottad, és megadom az útvonalat, vagy kiküldök érted valakit, amelyik jobban megfelel.” Végül, a tét nélküli mérlegelés után, válaszoltam a levelére, vacsorát javasoltam ezen és ezen a napon, és tájékoztattam, melyik vonattal érkezem. Damian mindezt azzal nyugtázta, hogy meghívott, töltsem nála az éjszakát. Akárcsak Jorrocks, én is kedvelem a szabályt, hogy „Ott aludj, ahol vacsorázol!”, így elfogadtam, és kész volt a terv. Ennek megfelelően egy kellemes júniusi estén kiléptem Guilford vasútállomásának kijáratán.

Körülnéztem, és halványan arra számítottam, hogy megpillantok valami kelet-európai fickót, aki egy kártyát tart a kezében, rajta a nevemmel, amit elírtak egy kifogyóban lévő filctollal, ám ezzel szemben egy egyenruhás sofőrrel találtam szemben magam, vagy inkább olyasvalakivel, aki egy sofőr szerepét alakítja az Hercule Poirot-sorozat egyik epizódjában. Megemelte a sapkáját, majd mély, búgó hangon bemutatkozott, és odavezetett egy új Bentley-hez, amely szabálytalan módon a mozgássérülteknek fenntartott parkolóhelyen állt. Azt mondom, „szabálytalanul”, bár az ablak mögött jól látszott a mozgássérültkártya, amely – felteszem – nem azt a célt szolgálja, hogy a barátoknak, akik leszállnak a vonatról, ne legyen vizes a ruhájuk, vagy ne kelljen túl sokat gyalogolniuk a csomagjaikkal. De végül is mindenki megérdemel egy kis kényeztetést.

Tudtam róla, hogy Damiannek jól megy a sora, bár már nem emlékeztem rá, honnan szereztem róla információt, hiszen nem voltak közös ismerőseink, és egészen más körökben mozogtunk. Bizonyára láttam a nevét a Sunday Times valamelyik listáján, vagy talán egy pénzügyi lap cikkében. De azt hiszem, az előtt az este előtt nem értettem pontosan, mennyire jól megy a sora. Suhantunk a surrey-i utakon, és a gondosan nyírt sövényekből, csúcsos falakból, a gyepszőnyegekből, amelyek olyanok voltak, akár a biliárdasztalok, meg a csillogó, gyomlált kavicsos ösvényekből hamarosan nyilvánvalóvá vált, hogy a gazdagok királyságában járunk. Itt nyoma sem volt málladozó kapuoszlopoknak, üres istállóknak vagy beázó tetejű kunyhóknak. Nem a hagyomány és a hanyatló dicsőség hangulata lebegett a levegőben. Nem a múlt szemtanúja voltam, hanem a pénz eleven világáé.

Nekem is van erről valamiféle tapasztalatom. Szerény sikereket elért íróként az ember – ahogy a nagyi mondaná – „mindenféle népekkel” megismerkedik, de nem tehetek úgy, mintha ez valaha is az én világom lett volna. Az általam ismert, úgynevezett „gazdagoknak” a nagy része örökölte, és nem szerezte a vagyonát, olyan gazdagok, akik azelőtt jóval gazdagabbak voltak. Ám a házak, amelyek között elhajtottunk, a „jelenlegi gazdagokhoz” tartoztak, ami egészen más, és számomra van valami felpezsdítő a hatalomban, amely sugárzik belőlük. Igazán különös, de még ma is létezik Nagy-Britanniában egyfajta sznobság az újgazdagokkal szemben. Gondolom, azon nem kellene csodálkozni, ha egy hagyományos jobboldali viselkedik így, de paradox módon gyakorta az intellektuális baloldaliak azok, akik nyilvánosan szóvá teszik az újgazdagok iránti ellenérzésüket. Egy pillanatig sem teszek úgy, mintha érteném, hogy fér ez össze a meggyőződéssel, hogy mindenkinek egyenlő lehetőségekkel kell indulnia. Talán nem is próbálják mindezt logikus rendszerbe foglalni, mindössze ellentmondó késztetések szerint élnek, ahogyan bizonyos mértékig mindannyian. Ám én, ha esetleg fiatalkoromban jellemzett is efféle földhözragadt gondolkodásmód, már teljesen megszabadultam tőle. Mostanság szégyentelenül csodálom azokat a férfiakat és nőket, akik kikaparták maguknak a gesztenyét, ahogyan bárkit, aki végignéz a jövője tervén, amely születése pillanatától készen várja őt, és nem fél összetépni, majd egy jobbat rajzolni. Ezeknek az önerejükből felemelkedett embereknek a legtöbbünknél nagyobb esélyük van olyan életet teremteni, ami illik hozzájuk. Én fejet hajtok előttük emiatt, ahogyan fejet hajtok a felékszerezett világuk előtt is. Természetesen magamra vetítve mindezt, kifejezetten idegesít, hogy ennek Damian Baxter is a részese.

A ház, amelyet sikerességének szimbólumául választott, nem egy bukott nemes palotája volt, sokkal inkább egyike azoknak a tudatosan erkölcsös, szecessziós, kusza vidéki házaknak, amelyek leginkább egy Disney-rajzfilmbe illenének, és semmivel sem meggyőzőbb jelképei a „régi Angliának”, mint akkor voltak, amikor Lutyens megépítette őket a tizenkilencedik és a huszadik század fordulóján. Teraszos kertek övezték, amelyeket gondosan nyírt ösvények kereszteztek, de úgy tűnt, nem tartozik hozzá földterület. Úgy festett, Damian a hamis dzsentrik modelljét választotta. Nem udvarház volt, amely megbúvik a gondosan művelt birtok ölelésében. Pusztán a mérhetetlen siker otthona.

Úgy mondanám, bár nem a hagyományos arisztokratikus értelemben, az egész környezet az 1930-as éveket idézte, mintha az első világháborúból hasznot húzó nyerészkedő gátlástalanul megszerzett vagyonából épült volna fel. A sofőrrel kezdődő Agatha Christie-s vonulatot folytatta az ajtóban fejet hajtó komornyik, majd a szobalány, akit csak egy pillanatra láttam, miközben a világos árnyalatú tölgylépcső felé tartottam, bár a fekete ruhájában és a fodros kötényében kissé frivolnak tűnt, mintha hirtelen egy Gershwin-musical egyik jelenetébe csöppentem volna. A kiruccanás különös, valószerűtlen hangulatát tovább fokozta, amikor megmutatták a szobámat, mielőtt még találkoztam volna a házigazdával. Az efféle jeleneteket mindig belengi valami enyhe, detektívregénybe illő borzongás. Egy sötét egyenruhás inas, aki az ajtóban tornyosulva azt motyogja:

– Kérem, fáradjon le a társalgóba, ha elkészült, uram!

Jobban illene egy végrendelet felolvasásához, mint egy baráti meghíváshoz. De a szobám meglehetősen kellemesnek tűnt. Halványkék damaszttapéta borította a falakat, és mintha ezzel vonták volna be a magas, négy oszloppal övezett ágyat is. A bútorzat szilárd, masszív angol termék, az ablakok közötti chinoiserie üvegfestmények igazán elbűvölőek voltak, még ha mindez inkább egy vidéki ház stílusát idéző szálloda hatását keltette is, mint egy valódi vidéki házét, amit mindennél inkább megerősített a hivalkodó fürdőszoba a hatalmas fürdőkáddal, a csillogó zuhanyfülkével és a magas csövek végén ragyogó csapokkal, amelyek egyenesen a padlóból nőttek ki, nem beszélve az óriási, puha és vadonatúj törülközőkről. Mindannyian tudjuk, hogy az efféle részletek ritkán lelhetők fel a vidéki házakban, még manapság is. Rendbe szedtem magam, és lementem a földszintre.

Cseppet sem meglepő módon a társalgó hatalmas volt, boltíves mennyezettel és olyan túl ruganyos szőnyegekkel, amit bizonyára nemrégiben cseréltek ki. Nem a gazdag klubtulajdonosok süppedős szőnyege volt, és nem is az elegáns, sima perzsa szövet, hanem puha, ruganyos és új. Abban a szobában mindent egy emberöltőn belül vásároltak, és nyilvánvalóan egyetlen tulajdonos. Nyoma sem volt a szedett-vedett stíluskavalkádnak, ami a vidéki házakra gyakran jellemző, ahol képesek egy tucat otthon legalább negyven amatőr gyűjtőjének két vagy három évszázadon át beszerzett termékeit összezsúfolni egyetlen helyiségben. De ez jó volt. Az igazat megvallva, kiváló; a bútorok nagyrészt a tizennyolcadik század korai éveiből származtak, a képek – mind finom alkotás – valamivel későbbről, egytől egyig ragyogó színekben és kitűnő állapotban. Miután hasonló tapasztalatokat szereztem a hálószobámban is, eltűnődtem, vajon Damian felfogadott-e egy szakembert, olyasvalakit, akinek csak az volt a feladata, hogy összerakja az életét. Mindenesetre a helyiségben semmi nem utalt arra, hogy kinek a tulajdona, semmiféle személyes tárgyat nem fedeztem fel. Körbesétáltam, megcsodáltam a festményeket, nem tudtam eldönteni, hogy leüljek, vagy inkább maradjak állva. Az igazat megvallva, minden pompája ellenére kissé elhagyatottnak tűnt, a kandallóban izzó szén sem tudta eloszlatni a kissé nyirkos levegőt, mintha a szobát kitakarították, de aztán jó ideig nem használták volna. És nem láttam virágokat, ami mindig sok mindent elárul; az igazat megvallva, nem volt benne semmi élő, ami egyfajta idegenséget kölcsönzött ennek a tökéletességnek, valami élettelen sterilitást. Nem tudtam elképzelni, hogy egy nő komoly szerepet játszott volna a berendezésében, vagy – isten tudja – egy gyerek részese lett volna egyáltalán.

Valami motoszkálásra lettem figyelmes az ajtó felől.

– Drága barátom! – mondta egy hang kissé bizonytalanul, a dadogás veszélyétől terhesen, és erre jól emlékeztem. – Remélem, nem várakoztattalak meg.

Van egy pillanat a Büszkeség és balítéletben, amikor Elizabeth Bennet megpillantja a testvérét, amint visszatér a galád Wickhammel, aki Mr. Darcy erőfeszítéseinek hála megmenekült a szégyentől. „Lydia még mindig Lydia volt”,{1} állapítja meg Elizabeth. Nos, Damian Baxter még mindig Damian volt. Kétség sem fért hozzá, hogy eltűnt a széles vállú, jóképű fiatalember a sűrű hajával meg a hetyke mosolyával, és egy hajlott hátú alak lett belőle, aki leginkább a dickensi Doctor Manette-re hasonlított. Mégis éreztem azt a jellegzetes, bátortalan hebegést, amely elfedte a mély, mindent átható felsőbbrendűséget, és azonnal felismertem a jó öreg, leereszkedő arroganciát a kedélyességben, amellyel felém nyújtotta a csontos kezét.

– Igazán örülök, hogy látlak – mondtam.

– Valóban? – Bámultuk egymás arcát, felmértük a változásokat és azok hiányát.

Ahogy alaposabban szemügyre vettem, megállapítottam, hogy amikor „haldoklóként” beszélt magáról a levelében, nem költői túlzással élt. Nemcsak idősebbnek tűnt a koránál, hanem beteg is volt, nagyon beteg, és láthatóan túljutott azon a ponton, amikor még meggyógyulhatott.

– Nos, valóban érdekes, ha szabad így fogalmaznom.

– Igen, szabad. – Biccentett a komornyiknak, aki az ajtóban ácsorgott. – Kaphatnánk abból a pezsgőből? – Cseppet sem lepődtem meg, hogy még negyven év után is előszeretettel burkolta bátortalan kérdésekbe az utasításait. Hosszú éveken át szemtanúja voltam ennek a trükknek. Mint oly sokan, akik ezzel próbálkoznak, felteszem, Damian is úgy képzelte, hogy ezzel elbűvölő bizonytalanságot sugároz, suta, de tiszteletre méltó vágyat, hogy másokkal egyenlőnek tüntesse fel magát, amit – a tényszerűség kedvéért megjegyzem – úgy 1967 óta nem érezhetett, és kétlem, hogy azelőtt olyan sokat tudott volna róla. A megszólított láthatóan nem érezte úgy, hogy bármiféle választ várnak tőle, és én biztos voltam benne, hogy igaza van. Egyszerűen elindult a pezsgőért.

A vacsora formálisan és csendesen zajlott az étkezőben, amely szerencsétlen módon ötvözte William Morris és a Liberty áruház stílusát némi hollywoodi bohémsággal. Magas, osztott üvegablakok, egy masszív, faragottkő kandallópárkány és egy újabb ruganyos szőnyeg teljesítette be a különösen semmitmondó és üres összhatást, mintha rejtélyes módon egy asztalt meg székeket tettek volna egy üres, ám drága ügyvédi irodába. De az étel mennyei volt, még ha Damian nem is sokat fogyasztott belőle, és mindketten elégedetten kortyolgattuk a Margaux-t, amit választott. A csendes komornyik, akiről megtudtam, hogy Bassett névre hallgat, szinte egy percre sem hagyott magunkra bennünket, és a jelenlétében elkerülhetetlenül is csak felszínes beszélgetés folyt. Emlékszem, egyik nagynéném egyszer azt mondta, hogy amikor felidézi a háború előtti időket, megdöbbenti, mi minden hangzott el az asztalnál, és a személyzet jelenléte láthatóan nem jelentett semmiféle visszatartó erőt. Politikai titkok, családi pletykák, személyes jellegű ügyek egyaránt terítékre kerültek az inasok füle hallatára, és feltehetően tovább folytatták diadalútjukat a helyi kocsmában, vagy ha ott nem, mint a mai jóval mohóbb és bujább napjainkban szokás, a kiadott emlékirataikban. De mi már elveszítettük annak a generációnak a magasztos bizalmát. Tetszik, vagy nem tetszik – és nekem valójában tetszik –, idővel rájöttünk, hogy azokban is érző, emberi lélek lakozik, akik szolgálnak bennünket. Mindenki, aki 1940 után született, úgy érzi, hogy a falnak is füle van.

Így hát semmiségekről fecsegtünk. Damian érdeklődött a szüleim iránt, és én viszonoztam az udvariaskodást. Az igazat megvallva, apám nagyon kedvelte, de anyám, akinek az ösztönei általában jóval megbízhatóbbnak bizonyultak, kezdettől fogva rosszat sejtett. Mindenesetre meghalt, amióta utoljára találkoztunk, ahogyan Damian szülei is, úgyhogy erről nem tudtunk sok mindent mondani. Ezért ezután a számtalan régi ismerősünkről beszélgettünk, és mire kész voltunk újabb témába kezdeni, tekintélyes listát soroltunk fel kútba esett karrierekről, válásokról és korai elhalálozásokról.

Végül Damian felállt, és a szokásos módon Bassetthez fordult:

– Mit szólna hozzá, ha a könyvtárban fogyasztanánk el a kávénkat? – Megint lágy volt a hangja, mintha szívességet kérne, amit lehet, hogy visszautasítanak. Azon tűnődtem, mi történne, ha valaki komolyan venné a bizonytalan kérdést. „Nem, uram. Attól tartok, jelen pillanatban kissé elfoglalt vagyok. Később megpróbálok hozni egy kis kávét.” Szívesen jelen lennék. Ám ez a komornyik tudta, mi a dolga, és már indult is, hogy teljesítse a homályos utasítást, miközben Damian bevezetett a legszebb helyiségbe, amit valaha láttam. Úgy festett, mintha valamelyik korábbi tulajdonos vagy maga Damian vásárolt volna egy teljes könyvtárat egy jóval régebbi házból, sötét, csillogó polcokkal és egy sor csodálatosan faragott oszloppal. Volt egy finom, rózsaszín márványból készült kandallópárkány, és egy fényesre pucolt fémkosárban tűz lobogott. A lángok és a csillogó bőrkötések kellemes összhatását tovább fokozta néhány kiváló festmény – köztük egy hatalmas tengeri tájkép, ami akár Turner munkája is lehetett volna, és egy ifjú lány portréja Lawrence-től –, elegáns melegséget kölcsönözve a szobának, amit a ház egyetlen más helyiségében sem fedeztem fel. Nyilvánvaló volt, hogy nem az ízlés, hanem az érdeklődés hiánya eredményezte, hogy a többi helyiség olyan sivár hatást keltett. Damian valójában itt élt. Végül italokkal és kávéval ellátva magunkra maradtunk.

– Igazán sikeres lettél – jegyeztem meg. – Gratulálok!

– Meglepődtél?

– Nem túlzottan.

Ezt egy bólintással nyugtázta.

– Ha ezt úgy érted, hogy mindig is becsvágyó voltam, elismerem.

– Azt hiszem, inkább úgy értettem, hogy neked nem lehet nemet mondani.

Damian megrázta a fejét.

– Ezt azért nem állítanám. – Nem tudtam biztosan, hogy ezzel mire céloz, de mielőtt rákérdezhettem volna, folytatta: – Felismerem, ha veszítettem. Ha egy olyan helyzetben találom magam, ahol nem arathatok sikert, elfogadom, és továbblépek. Ezt el kell ismerned.

Ez képtelenségnek hangzott.

– Nem ismerem el – közöltem. – Egyáltalán nincs igazad. De lehet, hogy ez olyan erény, amelyre életed későbbi időszakában tettél szert. Ezt nem tudhatom. Ám amikor én ismertelek, mindig tovább nyújtózkodtál, mint ameddig a takaród ért, és amennyire én tudom, cseppet sem tudtál veszíteni.

Damian egy pillanatra meglepettnek tűnt. Talán sok időt töltött már olyanok körében, akiknek – így vagy úgy – fizetett, hogy egyetértsenek vele, így már el is felejtette, hogy nem mindenki áll be a sorba. Belekortyolt a konyakjába, és rövid hallgatás után biccentett.

– Nos, akárhogy is van, most veszítettem. – Hogy válaszoljon a ki nem mondott kérdésemre, hozzátette: – Gyógyíthatatlan hasnyálmirigyrákom van. Nincs mit tenni. Az orvos szerint nagyjából három hónapom van hátra.

– Gyakran tévednek.

– Időnként tévednek. De az én esetemben nem. Legfeljebb néhány hét eltérés lehetséges, ám ennyi az egész.

– Ó! – bólintottam. Nehéz megfelelő választ találni az efféle bejelentésekre, mert az emberek a legkülönfélébb reakciókat igénylik. Nem feltételeztem, hogy Damian sajnálkozásra vagy pityergésre vágyik, esetleg alternatív gyógymódokra tett javaslatokat hallana szívesen, amelyek a makrobiotikus táplálkozáson alapulnak, vagy valami hasonlót. Vártam.

– Nem akarom, hogy úgy érezd, dühös vagyok a helyzet igazságtalansága miatt. Az életem bizonyos értelemben méltóképpen ér véget.

– Ezt hogy érted?

– Ahogyan te is rámutattál, komoly vagyonra tettem szert. Jól éltem. Utazgattam. Nem maradt semmi a munkámban, amit még el akarnék érni, és ez azért valami. Tudod, mivel foglalkoztam?

– Nem igazán.

– Létrehoztam egy számítógépszoftvereket gyártó céget. Az elsők között voltunk, akik felismerték az egész dolog jelentőségét.

– Ez igazán okos.

– Így van. Unalmasnak hangzik, de én élveztem. Mindenesetre eladtam az üzletet, és már nem kezdek újba.

– Azt nem tudhatod. – Fogalmam sincs, hogy ezt miért mondtam, hiszen természetesen pontosan tudta.

– Nem panaszkodom. Eladtam egy szép, nagy, amerikai céget, és annyi pénzt adtak érte, hogy akár egész Malawit talpra állíthatnám belőle.

– De nem ez a szándékod.

– Azt hiszem, nem.

Elhallgatott. Biztosan éreztem, hogy közeledünk a témához, ami miatt ott voltam, de úgy tűnt, nem képes előhozakodni a dologgal. Úgy gondoltam, talán rajtam a sor, hogy előmozdítsam a beszélgetést.

– És mi a helyzet a magánélettel? – érdeklődtem előzékenyen.

Egy pillanatra elgondolkodott.

– Olyanom nincs. Legalábbis említésre méltó. Néha-néha volt egy-két kényelmes kalandom, de hosszú évek óta nem történt ennél több. Egyáltalán nem vagyok társasági ember.

– Amikor megismertelek, az voltál – jegyeztem meg. Fogva tartott a gondolat, mit jelenthet a „kényelmes kaland”. Te jó ég! Úgy döntöttem, ellenállok a késztetésnek, hogy megpróbáljam tisztázni.

De nem kellett tovább unszolnom, Damian belevágott a közepébe.

– Mint tudod, nem szerettem a világot, amibe bevezettél. – Kihívóan rám nézett, de nem tudtam mit válaszolni, így folytatta: – Ám paradox módon, amikor otthagytam, rájöttem, hogy a régi világom szórakozásai sem érdekelnek. Egy idő után végleg lemondtam a „bulikról”.

– Megnősültél?

– Egyszer. De nem tartott sokáig.

– Sajnálom.

– Ne tedd! Csak azért nősültem meg, mert eljutottam abba a korba, amikor furcsa, ha az ember nem házas. Harminchat vagy harminchét éves voltam, és lassan mindenki kezdte felvonni a szemöldökét. Persze, bolond voltam. Ha várok még öt évet, a barátaim lassan kezdenek elválni, és már nem én lettem volna az egyedüli látványosság a cirkuszban.

– Olyasvalakit vettél el, akit ismerek?

– Ó, nem! Addigra sikerült megszabadulnom az ismerőseidtől, és biztosíthatlak, hogy eszem ágában sincs visszatérni hozzájuk.

– Nem mintha mi olthatatlan vágyat éreznénk, hogy viszontláthassunk – vágtam vissza. Volt ebben valami felszabadító. A kölcsönös ellenszenvünk végül felszínre került, és ezt kellemesebbnek éreztem, mint az álbarátságot, amit egész este eljátszottunk. – Ráadásul fogalmad sincs, kik az ismerőseim. Semmit nem tudsz az életemről. Aznap este ugyanúgy megváltozott, ahogyan a tiéd. És többféle módon lehet távozni egy negyven évvel ezelőtti londoni társasági szezonból.

Ezt vita nélkül elfogadta.

– Igaz. Elnézést kérek! De akkor sem ismerheted Suzanne-t. Amikor megismerkedtem vele, egy fitneszközpontot vezetett Leatherhead mellett. – Csendesen megjegyeztem magamban, hogy így valóban nem valószínű, hogy az útjaink keresztezték volna egymást az egykori Mrs. Baxterével, ezért inkább csendben maradtam. Damian elgyötörten felsóhajtott. – Ő minden tőle telhetőt megtett. Nem akarok róla rosszat mondani. De nem volt semmi, ami összetartson bennünket. – Egy pillanatra elhallgatott. – Te végül sosem nősültél meg, ugye?

– Nem. Végül nem. – A szavak élesebben hangoztak, mint ahogy akartam, de úgy tűnt, Damian nem csodálkozik rajta. Ez fájdalmas téma volt a számomra, számára pedig kellemetlen. Legalábbis rohadtul reméltem. Úgy döntöttem, visszaevezek a biztonságosabb vizekre. – És mi történt a feleségeddel?

– Hát, újra férjhez ment. Egy egész rendes fickóhoz. Sportruházattal foglalkozik, ezért, gondolom, több közös témájuk volt, mint nekünk.

– És a gyerekek?

– Két fiuk és egy lányuk született. Bár nem tudom, mi lett belőlük.

– Rád értettem.

Damian megrázta a fejét.

– Nincsenek. – Ezúttal a hallgatása sokatmondónak tűnt. Egy pillanattal később befejezte a gondolatot. – Nem lehet gyerekem – vallotta be. A kijelentés nyilvánvaló véglegessége ellenére a hangjában volt valami furcsa befejezetlenség, majdnem olyan, mint a különös és szükségtelen kérdő hangsúly, amit a fiatalság vett át az ausztráloktól, hogy ezzel fejezzen be minden mondatot. Aztán folytatta: – Pontosabb úgy fogalmaznom, hogy amikor megnősültem, már nem lehetett gyerekem.

Elhallgatott, mintha hagyni akart volna egy kis időt, hogy megemésszem a hallottakat. Ez meg mit akart jelenteni? Felteszem, nem kasztráltatta magát nem sokkal azelőtt, hogy megkérte a fitneszközpont hercegnőjének a kezét? Mivel ő hozta fel a témát, nem volt bűntudatom, amiért felmerült bennem néhány kérdés, de Damian megválaszolta őket, mielőtt elhagyhatták volna a számat.

– Számtalan orvosnál jártunk, és azt mondták, a spermiumaim száma a nullával egyenlő.

Ez még a mi kicsapongó, modern társadalmunkban is meglehetősen kimerítő magyarázatnak számít, és nehéz rá értelmes választ adni.

– Ez nagy csalódás lehetett – jegyeztem meg.

– Igen. Valóban. Rettenetes csalódás volt.

Egyértelmű volt, hogy rossz kifejezést választottam.

– És nem tudtak valamit kezdeni vele?

– Nem igazán. Próbálták különböző okokkal megmagyarázni, de abban mindenki egyetértett, hogy a folyamat visszafordíthatatlan. Hát, ennyi.

– Megpróbálhattátok volna más módon is. Ma már olyan fejlett az orvostudomány. – Nem tudtam rávenni magam, hogy ennél konkrétabban fogalmazzak.

Damian megrázta a fejét.

– Képtelen lettem volna felnevelni másvalaki gyerekét. Suzanne igyekezett meggyőzni az ellenkezőjéről, de nem hagyhattam. Egyszerűen nem láttam értelmét. Ha a gyerek nem a sajátod, akkor csak babázol, nem igaz? Élő babával, ez tény. De csak baba.

– Sokan nem értenek egyet veled.

Damian bólintott.

– Tudom. Suzanne is közéjük tartozott. Nem értette, miért kellene gyerek nélkül maradnia, amikor nem az ő hibája, ami igazán észszerű. Azt hiszem, abban a pillanatban tudtuk, hogy szakítani fogunk, amikor kiléptünk a kórház ajtaján. – Felállt, hogy töltsön magának még egy italt. Megérdemelte.

– Értem – mondtam, inkább igyekeztem megtörni a csendet, mint hogy némán rettegjek attól, ami következik.

És valóban, amikor újra megszólalt, Damian hangja eltökéltebb volt, mint valaha.

– Két szakember úgy gondolta, hogy felnőttkori mumpsz szövődménye lehet.

– Azt hittem, ez csak mítosz, amivel a nyughatatlan fiatalembereket riogatják.

– Nagyon ritka. De megtörténhet. A mumpsz heregyulladást okozhat, amely kihatással van a herék működésére. Általában következmények nélkül elmúlik, de néha, igen ritkán, előfordulhat, hogy nem így történik. Gyerekkoromban nem voltam mumpszos, és nem vettem észre, hogy bármikor átestem volna rajta, de amikor alaposabban végiggondoltam, 1970 júliusában, néhány nappal azután, hogy hazajöttem Portugáliából, ledöntött a lábamról a torokgyulladás. Néhány hétre ágyba kényszerültem, és a mirigyeim is megduzzadtak, úgyhogy talán igazuk volt.

Fészkelődni kezdtem a széken, és ittam egy korty italt. Az ottlétem kezdett valahogy kellemetlen színezetet ölteni. Elvégre én hívtam meg Damiant Portugáliába, hogy csatlakozzon a barátaimhoz. Isten tudja, ennél bizonyára bonyolultabb volt a helyzet, de az volt az ürügy, hogy a társaságban kevés a férfi, és a házigazdánk megkért, hogy hívjam meg. És ez, mint kiderült, katasztrofális következményekkel járt. Talán megpróbál engem hibáztatni a meddőségéért? Azért hívott el ide, hogy elismerjem a hibámat? Hogy ugyanannyi kárt okoztam neki azon a nyaraláson, amennyit ő nekem?

– Nem emlékszem rá, hogy bárki beteg lett volna – jegyeztem meg.

De úgy tűnt, ő emlékszik.

– Annak a fickónak a barátnője, akié az a villa volt. Az idegbeteg, amerikai, szőke nő. Hogy is hívták: Alice? Alix? Folyton a torkát fájlalta, egész idő alatt, amíg ott voltunk.

– Csodálatosan éles a memóriád.

– Sok időm volt gondolkodni.

Annak a napsütötte, meszelt estorili villának a képe, amely csaknem negyven évre kiszorult a tudatomból, hirtelen felbukkant a lelki szemeim előtt. A terasz alatt elterülő forró, aranyló homok, a részeg vacsorák, tele fűtött szexualitással és rejtett jelentésekkel, ahogy felmásztunk Sintra kísérteties kastélyába, úsztunk a kék, suttogó vízben, és vártunk a lisszaboni székesegyház előtti, hatalmas téren, hogy elsétálhassunk Salazar holtteste mellett… Az összes élmény minden színével, illatával és zamatával együtt életre kelt, hiszen egyike volt azoknak a nyaralásoknak, amelyek hidat képeznek a kamasz- és a felnőttkor között, ennek minden lehetséges veszélyével, mert ilyenkor más emberként jövünk haza, mint amikor útnak indultunk. Egy nyaralásé, amely valójában megváltoztatta az életemet. Bólintottam.

– Igen, valóban elkaphattad.

– Természetesen, ha valóban ez az oka, előtte még lehetett volna gyerekem.

Damian komolysága ellenére, valahogy nem tudtam összerakni a képet.

– Még neked sem lehetett rá túl sok időd. Hiszen csak huszonegy évesek voltunk. Mostanában bármelyik lakótelepi lány teherbe eshet tizenhárom éves korában, de annak idején ez más volt. – Biztatóan rámosolyogtam, de nem figyelt. Ehelyett buzgón kihúzta az elegáns komód fiókját, ami a Lawrence-kép alatt állt. Végül elővett egy borítékot, és odanyújtotta nekem. Nem volt új. Alig tudtam kiolvasni a postai bélyegzőt. Talán az állt rajta: „Chelsea, 1990. december 23.”

– Kérlek, olvasd el!

Óvatosan kihajtogattam a papírt. A levelet teljes egészében géppel írták, nem szerepelt benne kézírással sem a megszólítás, sem az aláírás. Így kezdődött: „Kedves szar alak!” Milyen bájos! Felpillantottam, és felvontam a szemöldökömet.

– Folytasd!

Kedves szar alak! Mindjárt itt a karácsony. Ráadásul későre jár, és én részeg vagyok, csak ezért sikerült bátorságot merítenem ahhoz, hogy elmondjam: tizenkilenc éve folyamatosan arra kényszerítesz, hogy hazugságban éljek. Minden áldott nap szembesülnöm kell ezzel a hazugsággal, és mindez kizárólag miattad van. Soha senki nem fogja megtudni az igazságot, és az is lehet, hogy elégetem ezt a levelet, mielőtt feladnám, de tudnod kell, hová vezetett a te csalárdságod és az én gyengeségem. Nem kizárólag téged hibáztatlak, ezt nem is tehetném, de nem bocsátok meg neked azért, hogy ilyen fordulatot vett az életem. Nem ezt érdemeltem.

A végére, a szöveg alá az író odagépelte: „Egy bolond”.

Meredten bámultam a levelet.

– Nos, úgy tűnik, végül mégis elküldte – állapítottam meg. – Nem tudom, komolyan gondolta-e.

– Talán valaki egyszerűen felvette az előszobaasztalról, és feladta a tudta nélkül.

Ez igen valószínűnek tűnt.

– Szerencsétlen nő biztosan halálra rémült, amikor megtudta.

– Biztos vagy benne, hogy nő?

Bólintottam.

– Te nem? „Tizenkilenc éve folyamatosan arra kényszerítesz, hogy hazugságban éljek”, „a te csalárdságod és az én gyengeségem”. Nem hangzik túl férfiasnak. De tetszik, hogy úgy írta alá, „Egy bolond”. A fiatalkorunk popslágerei jutnak eszembe róla. Mindenesetre úgy hiszem, a csalárdság, amit említ, romantikus természetű. Nem úgy hangzik, mintha olyasvalaki írta volna, aki becsapottnak érzi magát egy rossz befektetés miatt. És ez annyit jelent, hogy a szerző csakis nő lehet, nem igaz? Vagy talán az élet új, korábban ki nem próbált ösvényekre terelt?

– Ez annyit jelent, hogy csakis nő lehet.

– Akkor helyben is vagyunk. – Elmosolyodtam. – Tetszik, hogy nem téged hibáztat. Már-már keatsi. Mint egy rész az Izabella vagy a bazsalikomcserépből: „Elmaradt az öröm, s felzokogott.”{2}

– Szerinted mit jelenthet?

Nem értettem, hogy merülhet fel egyáltalán a kérdés.

– Nem túlságosan rejtélyes – állapítottam meg. De Damian csak várt, ezért szavakba öntöttem: – Ez úgy hangzik, mintha valakit teherbe ejtettél volna.

– Igen.

– Felteszem, a csalárdság, amit említ, valamiféle sírig tartó szerelem megtagadása, amit azért helyeztél kilátásba, hogy levetkőztethesd.

– Ez kissé nyersen hangzik.

– Valóban? Nem állt szándékomban. Mint akkoriban mindannyian, én magam is gyakorta próbálkoztam ezzel. És a „gyengesége” arra utal, hogy ebben az esetben sikert is arattál. – De aztán eszembe jutott Damian eredeti kérdése a levél jelentésére vonatkozóan. Talán úgy értette, hogy közel sem ilyen egyszerű a helyzet? – Miért? Talán lehetséges másféle magyarázat? Az is előfordulhat, hogy ez a nő szerelmes volt beléd, és az élete azért egy hazugság, mert hozzáment valaki máshoz, amikor inkább melletted kellett volna leélnie az életét. Talán így gondolod?

– Nem. Nem igazán. Ha csak erről lett volna szó, valóban írt volna húsz év elteltével?

– Egyeseknek tovább tart, amíg túljutnak az ilyesmin.

–„Minden áldott nap szembesülnöm kell ezzel a hazugsággal”, „soha senki nem fogja megtudni”. Mégis mit nem fog soha senki megtudni? – Úgy tette fel a kérdést, mintha semmi kétség nem férne a válaszhoz. Amivel tökéletesen egyetértettem.

Bólintottam.

– Mint mondtam, teherbe ejtetted.

Szinte teljesen bizonyosnak tűnt, hogy nem létezhet másféle magyarázat, mintha mindvégig csak engem vizsgáztatott volna. Bólintott.

– És megszülte a gyereket.

– Úgy hangzik. Bár ez önmagában olyan, mintha egy kosztümös film sztorija lenne. Nem értem, miért nem szabadult meg tőle.

Erre Damian előadta a jellegzetes gesztusát, ami a gőgös pillantás és a lekezelő horkantás együttesét jelentette. Jól emlékeztem rá.

– Gondolom, az abortusz ellenkezett az elveivel. Egyes embereknek vannak elveik.

Most rajtam volt a sor, hogy felhorkanjak.

– Nem vagyok felkészülve rá, hogy ezen a téren kioktass – közöltem, és Damian annyiban hagyta a dolgot, amit igen jól tett. Ez az egész helyzet kezdett idegesíteni. Miért csinálunk ebből ekkora ügyet? – Rendben. Tehát megszülte a gyereket. És senki nem tudja, hogy te vagy az apja. Vége a történetnek. – Rámeredtem a borítékra, amit gondosan megőriztek. – Vagy ezzel nincs vége? Érkezett másik levél is?

Damian bólintott.

– Pontosan ezt gondoltam, amikor megkaptam. Hogy ez a kezdete valamiféle… Nem is tudom, zsarolásnak.

– Zsarolásnak?

– Az ügyvédem használta ezt a szót. Felkerestem. Eltett egy másolatot, és közölte, hogy számítsak újabb megkeresésre. Közölte, hogy ez a nő egyértelműen jogalapot akar teremteni arra, hogy pénzt kérjen, és kész tervvel kell fogadnunk. Akkortájt előfordultam az újságokban, és szerencsésen alakult a sorsom. Valószínűnek tűnt, hogy az illető hirtelen megértette, hogy a gyereke apja gazdag ember, és talán elérkezett a megfelelő pillanat. Az utódom akkor húszéves lehetett…

– Tizenkilenc – helyesbítettem. – Az áll a levélben, hogy a feladója tizenkilenc éve él hazugságban.

Damian egy pillanatra zavartan meredt rám, majd bólintott.

– Tizenkilenc, akinek éppen elkezdődik az élete. Ilyenkor igazán jól jön egy kis kezdőtőke. – Rám nézett. Nem tudtam mit hozzátenni, mert az ügyvédhez hasonlóan én is úgy láttam, hogy mindez nagyon is logikus. – Tényleg szívesen adtam volna neki valamit – folytatta Damian védekezve. – Teljesen felkészültem rá.

– De nem írt újra.

– Nem.

– Talán meghalt.

– Talán. Bár az már valóban melodramatikus lenne. Elképzelhető, ahogyan te is mondtad, hogy csak véletlenül adták fel ezt a levelet. Mindenesetre többet nem hallottam felőle, és az egész ügy szép lassan feledésbe merült.

– Akkor most miért beszélgetünk róla?

Nem válaszolt azonnal. Felállt, és a kandallópárkányhoz sétált. Egy fahasáb előregördült a tűzhelyen, és Damian szerszámokat ragadott, hogy megigazítsa, mindezt valami eltökélt lendülettel.

– Az a helyzet, hogy… – szólalt meg végül, a lángokhoz beszélt, de feltehetően nekem címezte a szavait – …meg akarom találni azt a gyereket.

Ez a legkevésbé sem tűnt logikus lépésnek a számomra. Ha „helyesen akart cselekedni”, miért nem tette meg tizennyolc évvel azelőtt, amikor talán még lett volna valami értelme?

– Kicsit talán már késő, nem igaz? – kockáztattam meg a kérdést. – Akkor sem lett volna egyszerű apát játszani, amikor ez a nő megírta a levelet, de mostanra a „gyerek” a harmincas évei végét taposó nő vagy férfi. Kialakult személyiség, és már túl késő lenne segíteni a formálódásában.

Ám úgy tűnt, nem sok foganatja van annak, amit mondok. Abban sem vagyok biztos, hogy meghallotta.

– Meg akarom találni őket – ismételte meg. – És azt akarom, hogy te keresd meg őket.

Ostobaság lett volna úgy tenni, mintha a beszélgetésnek ezen a pontján nem is sejtettem volna, hogy itt van a kutya elásva. De egyáltalán nem örültem a feladatnak. Ahogyan abban sem voltam biztos, hogy elvállalom.

– De miért én?

– Akkoriban, amikor megismerkedtünk, mindössze négy lánnyal feküdtem le. – Damian kis szünetet tartott. Finoman felvontam a szemöldökömet. A mi generációnk bármelyik férfi tagja tudja, hogy ez már önmagában igen lenyűgöző teljesítmény. Én tizenkilenc éves koromban, márpedig ennyi voltam, amikor az útjaink keresztezték egymást, nem hinném, hogy tovább jutottam egy-egy lopott csóknál a táncparketten. De még nem fejezte be. – Mind a négyüket jól ismertem egészen az 1970-es évek elejéig, és az illető hölgy biztosan nem közülük való. Aztán te és én egy ideig együtt lógtunk, és akkoriban igazán sok minden történt. Néhány évvel később, amikor ez az időszak a végéhez közeledett, elmentünk Portugáliába. És azután már terméketlen voltam. Ráadásul, nézd csak meg a fogalmazást, a papírt, a fordulatokat! Ez a nő művelt…

– És meglehetősen színpadias. Meg részeg.

– Ami nem azt jelenti, hogy nem lehet művelt.

– Ez igaz. – Elgondolkodtam az elméleten. – És mi a helyzet a szezon és a portugál út között eltelt évekkel?

Damian megrázta a fejét.

– Csak néhány könnyűvérű nőcske meg pár morzsa a közös időnkből. Egyiküknek sem lett gyereke az előtt a nyár előtt. – Elgyötörten felsóhajtott. – És különben is, senki nem él hazugságban, akinek nincs veszítenivalója. Olyasvalami, amihez ragaszkodik, valami, amit veszélybe sodorhat az igazság. 1990-ben írta ezt a levelet, amikor a felső és a felső középosztály tartotta fenn a törvényes születés utolsó megmaradt bástyáját. Bárki, aki egy kicsit is normális, már rég elárulta volna a titkot. – Az erőfeszítés, amíg mindezt megosztotta velem, plusz a hasábok igazgatása felemésztette minden erejét, és nyögve leroskadt a székére.

Nem sajnáltam. Éppen ellenkezőleg. Hirtelen eluralkodott rajtam a kérés észszerűtlenségéből fakadó feszültség.

– De nem is vagyok része az életednek. Semmi közöm hozzád. Teljesen más emberek vagyunk. – Nem sértésnek szántam. Egyszerűen nem értettem, miért kellene megtennem. – Valamikor ismertük egymást, de már nem. Negyven évvel ezelőtt elmentünk együtt egy-két helyre. Aztán összevesztünk. Bizonyára vannak olyanok, akik közelebb állnak hozzád, mint én bármikor. Nem lehetek én az egyetlen, aki ezt el tudja intézni.

– Márpedig te vagy. Ezek a nők a te világodhoz tartoztak, nem az enyémhez. Nincs más barátom, aki ismerné őket, vagy egyáltalán tudna a létezésükről. És ha már itt tartunk, nincsenek más barátaim.

Ez már túl önző volt az én ízlésemhez.

– Akkor egyáltalán nincsenek barátaid, mert én biztosan nem számítok annak. – Természetesen, ezt azonnal megbántam, amint kiszaladt a számon. Elhittem, hogy haldoklik, és nem volt semmi értelme olyasmi miatt büntetni, amit képtelenek vagyunk meg nem történtté tenni, bármennyire is szeretnénk.

Ám Damian elmosolyodott.

– Igazad van. Nincsenek barátaim. Te aztán pontosan tudod, hogy ez olyan kapcsolat, amit képtelen lennék megérteni, vagy akár fenntartani. Ha te nem teszed meg nekem, nincs más, akit megkérhetnék. Még egy magánnyomozót sem fogadhatok fel. Az információt, amire szükségem van, nem szerezheti meg senki más, csak egy bennfentes. – Fel akartam vetni, hogy miért nem folytatja le a nyomozást saját maga, de amikor ránéztem a reszketeg, beesett testére, a torkomra forrt a szó. – Megteszed? – kérdezte rövid hallgatás után.

Ezen a ponton egészen biztos voltam abban, hogy tényleg nem szeretném. Nemcsak a kérés kényes, időgyilkos és kellemetlen természete miatt, sokkal inkább azért, mert minél jobban belegondoltam, annál erősebben éreztem, hogy ennél alaposabban nem akarok a saját múltamban vájkálni. Már rég lezárult az az időszak, amiről ő beszélt. Mindkettőnk számára. Szinte alig tartottam a kapcsolatot valakivel azokból az időkből, méghozzá olyan okok miatt, amelyek Damiant is érintették, és ezt ő is pontosan tudta. Mi értelme lett volna mindent felforgatni? Úgy döntöttem, még egyszer megpróbálok a lelkiismeretére hatni. Bizonyára még a hozzá hasonlóknak is jutott belőle egy kevés.

– Damian, gondolkozz! Tényleg a feje tetejére akarod állítani az életüket? Ez a férfi vagy nő, akárki is legyen, éli a maga életét. Valóban segít, ha megtudja, hogy egészen másvalaki? Hogy megkérdőjelezze a szüleit, vagy szakítson velük? Azt akarod, hogy mindez a te lelkeden száradjon?

Damian a szemembe nézett.

– A vagyonom, amit a halálom után hátrahagyok, jócskán meghaladja az ötszázmillió fontot. Az a szándékom, hogy a gyermekemet teszem meg egyedüli örökösömmé. Felkészültél rá, hogy téged terheljen a felelőssége annak, ha elesik az örökségétől? Azt akarod, hogy ez a te lelkeden száradjon?

Természetesen teljesen értelmetlen lett volna úgy tenni, mintha ez semmin nem változtatna.

– De hogyan kezdjek neki? – kérdeztem.

Damian láthatóan megkönnyebbült.

– Adok egy listát azokról a lányokról, akikkel dolgom volt azokban az időkben, és akiknek 1971 áprilisa előtt született gyerekük. – Ez szintén lenyűgöző teljesítménynek számított. Azoknak a lányoknak a listája, akikkel én feküdtem le ugyanebben az időszakban – gyerekkel vagy anélkül –, könnyedén ráfért volna egy névjegykártya üres oldalára. Ráadásul ez az egész olyan precíznek és üzletiesnek hatott. Azt hittem, valamiféle filozófiai jellegű beszélgetést folytatunk, de már láttam, hogy közeledünk ahhoz, amit úgy hívnak, „érdemi rész”. Damian észrevette, hogy meglepődtem. – A titkárnőm már vizsgálódott egy keveset. Nem lett volna értelme, hogy bárkivel is felvedd a kapcsolatot, akinek nem született gyereke. – Ami, természetesen, igaz. – Úgy hiszem, a lista meglehetősen átfogó.

– És mi van azokkal a lányokkal, akikkel lefeküdtél, de akkor még nem voltak terhesek?

– Miattuk ne aggódjunk! Kár a fáradságért. – Damian elmosolyodott. – Sokat válogattunk. Voltak néhányan, akikkel lefeküdtem, és valóban korán született gyerekük, de hogy Eugénia császárné édesanyját idézzem, amikor előkelő gyermeke édesapjáról kérdezték, „le dates ne correspondent pas”. – Damian felnevetett, megkönnyebbült, amikor látta, hogy a terve kezd formát ölteni. – Azt akarom, hogy tudd, komolyan veszem az ügyet, és nagy esély van rá, hogy a listán szereplő nevek között lesz, akit keresünk.

– Szóval, hogy álljak neki?

– Csak vedd fel velük a kapcsolatot! Egyetlen kivétellel mindannyiuknak megszereztem a jelenlegi címét.

– És miért nem kéred meg őket, hogy csináltassanak DNS-tesztet?

– Az efféle nők soha nem egyeznének bele.

– Romantikussá festette őket az ellenszenved. Én úgy sejtem, megtennék. A gyerekeik biztosan, ha megtudnák, mi múlik rajta.

– Nem. – Damian hirtelen megint nagyon erélyes lett. Láttam, hogy a megjegyzésem bosszantja. – Nem akarom, hogy ez a történet az újságok címlapjára kerüljön. Csak az igazi gyerekem tudhatja, hogy keresem őt. Ha megkapja a pénzt, rajta áll majd, hogy megosztja-e bárkivel, hogyan és miért jutott hozzá. Egészen addig ez az én magánjellegű megelégedésemet szolgálja, és nem lesz nyilvános pletyka tárgya. Ha elvégzik a tesztet valakin, aki nem az én gyerekem, egy hét múlva már olvashatjuk is a bulvárlapokban. – Megrázta a fejét. – Elképzelhető, hogy végül valóban tesztelésre kerül sor, de csak akkor, ha kiválasztottad, hogy a szóba jöhető utódok közül melyik lehet az enyém.

– És mi van akkor, ha az egyik nő megszülte a gyerekét anélkül, hogy bárki is tudott volna róla, aztán örökbe adta?

– Nem tettek ilyet. Legalábbis az én gyerekem anyja semmiképpen.

– Honnan tudod?

– Mert akkor nem kellett volna mindennap szembesülnie a hazugságával.

Nem maradt több hozzáfűznivalóm, legalábbis addig, amíg át nem gondolom a dolgot, amit – úgy tűnt – Damian is megértett, és nem kívánt sürgetni. Kissé bizonytalanul feltápászkodott a székről.

– Most elmegyek lefeküdni. Hónapok óta nem maradtam fent ilyen sokáig. A listát megtalálod a szobádban egy borítékban. Ha szeretnéd, beszélhetünk még holnap reggel, mielőtt elmész. Ahogy te mondanád, megkockáztatom, hogy talán közönségesnek hangzik, amit közlök veled, de találsz majd egy hitelkártyát is, ami fedezi az összes, a kutatás során felmerülő költségedet. Nem kívánlak kérdőre vonni azzal kapcsolatban, hogy mire használtad.

Ez utóbbi részlet rémesen idegesített, mert szándékosan olyan modorban adta elő, hogy nagylelkűnek gondoljam. Ám ebben a megbízásban nem volt semmi nagylelkűség. Valójában egy visszataszító büntetés volt.

– Még nem egyeztem bele.

– Remélem, hogy beleegyezel. – Már az ajtónál volt, amikor megállt. – Szoktál még találkozni vele? – kérdezte bizalmasan, de egyáltalán nem tolakodóan. Ami így volt helyes.

– Nem. Nem igazán. – Egy fájdalmas pillanatra elgondolkodtam. – Időnként, egy partin vagy esküvőn. De nem igazán.

– Azért nem vagytok ellenségek?

– Ó, dehogy! Mosolygunk. Még beszélgetünk is. Ellenségek biztosan nem vagyunk. Nem vagyunk semmik.

Elbizonytalanodott, mintha nem tudná eldönteni, továbbhaladjon-e ezen az úton.

– Tudod, hogy rémesen dühös voltam.

– Igen.

– De azt akarom, hogy tudd, én is tudom. Teljesen elment az eszem. – Elhallgatott, mintha valami válaszra várna, de nem érkezett ilyen. – Segítene, ha azt mondanám, hogy sajnálom? – kérdezte.

– Nem túlságosan.

Bólintott, feldolgozta az információt. Mindketten tudtuk, hogy ehhez nincs mit hozzáfűzni.

– Maradj idelent, amíg szeretnél! Igyál még egy kis whiskyt, és nézegesd meg a könyveket! Egyik-másik érdekelhet.

De én még nem fejeztem be.

– És miért halogattad eddig? Miért nem nyomoztál akkor, amikor megkaptad a levelet?

Ezen valóban elgondolkodott. A nyitott ajtón át beáradt a fény a folyosóról, és megvilágította a feldúlt arcát. Feltehetően naponta ezerszer feltette magának ezt a kérdést.

– Nem tudom. Nem egészen értem. Talán csak képtelen voltam elviselni a gondolatot, hogy bárki is úgy érezheti, követelésekkel élhet velem szemben. Nem tudtam, hogy kereshetném meg, és azonosíthatnám őket anélkül, hogy valamiféle hatalmat adnék a kezükbe. És valójában soha nem akartam gyereket. Talán ezért nem hallgattam a feleségem könyörgéseire. Soha nem szerepelt a céljaim között. Nem hinném, hogy az apaság a természetemből fakad.

– Most mégis kész vagy annyi pénzt adni egy ismeretlen idegennek, amiből felhúzhat egy kisebb iparvárost. Miért? Mi változott?

Damian egy pillanatra elgondolkodott, és egy halovány sóhajtól megemelkedett, majd lesüllyedt a csontos válla. A zakó, amely azelőtt bizonyára tökéletesen illett az alakjára, most lazán lógott az összeaszott testén.

– Haldoklom, és nem hiszek Istenben – közölte egyszerűen. – Ez az egyetlen esélyem a halhatatlanságra.

Azzal elment, és én magamra maradtam, hogy élvezhessem a könyvtárát.

Második fejezet

Sohasem voltam jó emberismerő. Az első benyomásom általában kivétel nélkül rossz. Bár az emberi természet olyan, amilyen, és jó néhány évnek el kellett telnie, amíg rávettem magam, hogy ezt bevalljam. Fiatalkoromban úgy gondoltam, varázslatos érzékem van ahhoz, hogy megkülönböztessem a jót a rossztól, a kifinomultat a vacaktól, a szentet a profántól. Ezzel szemben Damian Baxter az emberi természet szakértőjének bizonyult. Azonnal felismerte, hogy egy balek vagyok.

Történetesen mindketten 1967 szeptemberében érkeztünk meg Cambridge-be, de nem ugyanazon a karon tanultunk, és más társaságba jártunk, így az útjaink csak 1968 kora nyarán – ha jól emlékszem –, egészen pontosan májusban keresztezték egymást először egy partin, amit a karunk belső udvarában tartottak, és ahol – kétségtelenül – hencegtem. Tizenkilenc éves voltam, abban a szédítő élethelyzetben, amikor az olyanok, mint én – legalábbis az olyanok, mint én voltam akkor – rádöbbennek, hogy az élet bonyolultabb, mint gondolták, hogy valójában az emberek és a lehetőségek tárháza, és nem kell az örökkévalóságig a bentlakásos középiskola és a vidékünk szűk ösvényén egyensúlyozniuk, amit az úgynevezett „kiváltságos” neveltetés az eddigiekben lehetővé tett a számukra. Nem mondanám, hogy korábban antiszociális voltam, de azt sem állíthatom, hogy komoly sikereket könyvelhettem el a társasági élet területén. Mindig jóképű és szellemes unokatestvérek árnyékában éltem, és mivel nem rendelkeztem sem olyan külsővel, sem olyan karizmatikussággal, amellyel felülmúlhattam volna őket, nem sok mindent tehettem, amivel tudathattam, hogy létezem.

Az én drága anyám tisztában volt a nehéz helyzetemmel, amit éveken át kénytelen volt néma csendben szenvedve figyelni, de felismerte, hogy nem sok mindent tehet, amivel orvosolhatná. Egészen addig, amíg fel nem fedezte bennem a bimbódzó magabiztosságot, amit az egyetemi felvétel adott, és úgy döntött, hogy feléleszti a bennem nyugvó kalandvágyat, és bemutatott a londoni barátai velem egykorú lányainak. Talán meglepő, de követtem az útmutatását, és hamarosan saját társaságot verbuváltam magamnak, ahol nem kellett megküzdenem nyomasztó versenytársakkal, és ahol bizonyos mértékig újrateremthettem magam.

A mai fiataloknak bizonyára furcsának tűnhet, hogy a szüleim terelgettek a társas életben, de negyven éve még másként mentek a dolgok. Kezdjük azzal, hogy akkoriban az emberek még nem féltek attól, hogy megöregednek. Még nem köszöntött be a különös, atyáskodó stílusú kultúránk, amikor középkorú televíziós műsorvezetők tesznek úgy, mintha ízlés és előítéletek terén osztoznának a tinédzser nézőikkel, csak azért, hogy elnyerjék a bizalmukat. Röviden, mint oly sok témáról, erről sem úgy gondolkodtunk, mint ahogyan a mai emberek. Természetesen, megosztott bennünket a politikáról alkotott vélemény, a társadalmi osztály és – bár kisebb mértékben, mint ma – a vallás, de visszatekintve, a kulcskülönbség nem a jobb- és a baloldal, az arisztokrata és a közember, hanem az 1968-as nemzedék és a négy évtizeddel később élő emberek között érhető tetten.

Az én világomban a szüleim, akik a hatvanas éveikben jártak, még szokatlan mértékben belefolytak a gyerekeik életébe. Megegyeztek egymás között, hogy mikor adnak partit a nyári szünetben, és melyikük házában, milyen tárgyakat tanul a gyerekük az iskolában, milyen foglalkozást választanak az egyetem után, és – mindenekfelett – miféle barátokkal töltse az idejét. Nem mondhatnám zsarnoki elnyomásnak, de nem gyakran vontuk kétségbe a szüleink vétójogát, amikor éltek vele. Emlékszem, az egyik helybeli baronet örököse, aki gyakran volt részeg, és szinte mindig goromba, mindezek következtében pedig teljesen elbűvölt engem és a húgomat, egyben heves ellenszenvet ébresztett a szüleinkben, akik a szó szoros értelmében megtiltották, hogy átlépje a házunk küszöbét, „eltekintve attól, ha a távolléte rossz fényt vetne ránk”. Tényleg létezett olyan kor, amikor így fogalmaztak az emberek? Tudom, hogy már akkoriban is jót nevettünk ezen a szabályon. Mégsem szegtük meg. Egyszóval a környezetünk teremtményei voltunk, oly módon, ami ma ritkaságszámba megy. Néha hallgatom, amikor az emberek az apai tekintély összeomlásáról töprengenek. Vajon szándékosan alakították így, ahogyan a jobboldali sajtó szeretné elhitetni velünk? Vagy csak azért ment végbe, mert megérett rá a pillanat, mint a belső égésű motor vagy a penicillin feltalálásakor? Így vagy úgy, kikopott a társadalmunkból, elmúlt, akár a tavalyi hó.

Felvéve a fonalat, azon a tavaszon sor került arra a bizonyos összejövetelre, amelyre valamilyen oknál fogva én is hivatalos voltam. Már nem tudom megmondani, hogy hivatalos esemény volt, vagy valami magánjellegű rendezvény, de mindannyian részt vettünk rajta, okosnak és kiválasztottnak éreztük magunkat, és talán még élveztük az egyetem hírnevét. Az érett kor megfáradt hullámvölgyéből igazán szánalmasnak tűnnek ezek az apró hiúságok, de nem hiszem, hogy valójában bármi rosszat tettünk volna. Felnőttnek gondoltuk magunkat, pedig egyáltalán nem voltunk azok, és gazdagnak, noha nem igazán voltunk azok, úgy éreztük, mindenki örülhet, hogy megismerhet bennünket. Ezt mondom, bár a fájdalmasan suta gyerekkorom után még mindig magamban hordoztam a büszkeség és a rettegés ismerős elegyét, amikor a fennhéjázás kéz a kézben járt a társasági paranoiával. Feltehetően éppen ez az ellentmondásos vegyület tett olyan kiszolgáltatottá.

Különös módon, kristálytisztán fel tudom idézni a pontos pillanatot, amikor Damian Baxter betoppant az életembe. Igazán ironikus, mert éppen Serenával beszélgettem, amikor megjelent, így mindketten egyszerre ismerkedtünk meg vele – egy aprócska részlet, amely visszatekintve sokkal nagyobb jelentőséggel bírt, mint amikor megéltem. Nem tudom, Serena mit keresett ott. Soha nem volt az a típus, aki egyetemistákkal lógott. Talán meglátogatott valakit a közelben, aki elhozta magával. Most már soha nem fogom megtudni. Nem ismertem jól Serenát akkor, ahogyan később sem, de találkoztunk. Ez olyan különbség, ami már elveszett a modern világban, amikor olyanok, akik kezet fognak, és köszönésképpen biccentenek egymásnak, máris úgy nyilatkoznak, mintha ismernék a másikat. Néha ennél is tovább mennek, és azt állítják – anélkül, hogy bármi egyéb történt volna közöttük –, hogy ez vagy az „egy barátom”. Ha ez mindkét félnek megfelel, hozzájárulnak ehhez a kitalációhoz, és az ettől valahogy igazzá válik. Amikor pedig nem igaz. Úgy hiszem, negyven évvel ezelőtt sokkal inkább tisztában voltunk egy kapcsolat minőségével. És ez annál inkább érvényes volt olyasvalakivel kapcsolatban, aki olyan elérhetetlennek tűnt, mint Serena.

Úgy tűnt, hogy Lady Serena Gresham cseppet sem szenvedett a gondosan titkolt önbizalomhiánytól, amely mindannyiunkra jellemző volt, ezért kezdettől fogva kiemelkedett közülünk. Leírhatnám úgy is, hogy „szokatlanul magabiztos” személyiség volt, de ez félrevezető lenne, mert ez a kifejezés egy ragyogó és rámenős nőt fest az ember elé, aki remekül el tudja adni magát, és ez a legkevésbé sem illene rá. Egyszerűen csak soha nem merült fel benne, hogy aggódnia kellene azon, hogy kicsoda vagy micsoda. Soha nem kérdőjelezte meg, hogy mások kedvelik-e, de abban sem talált semmit kivetnivalót, ha így volt. Ahogyan talán ma fogalmaznánk, egyszerűen jól érezte magát a bőrében, és kamaszkorunkban ez – ahogyan ma is – különlegessé tette. A finom elérhetetlensége, egyfajta mélyben áramló, a tenger sodrását idéző jellege levett a lábamról abban a pillanatban, amikor megláttam, és sok évnek kellett eltelnie, amíg már nem bukkant fel a védtelen gondolataimban legalább félóránként egyszer. Most már tudom, a távoliságának az volt a fő oka, hogy nem érdekeltem, ahogyan a többiek sem, de akkor színtiszta varázslatnak tűnt. Azt mondanám, hogy nem is annyira a szépsége vagy az előkelő származása tette lehetővé, hogy olyan kivételes helyzetet élvezhetett közöttünk – bár kétségkívül ezek is sokat nyomtak a latban –, hanem ez az ábrándos elérhetetlensége. És tudom, hogy nem én vagyok az egyetlen, aki úgy gondolja, 1968 Serena éve volt. Bár még csak tavasz volt, én máris szerencsésnek éreztem magam, hogy szóba állt velem.

Mint említettem, ha nem is egyedi, de komoly kiváltságokat élvezett, mint a régi világ néhány kiválasztott, szerencsés túlélője. Abban az időben a saját erőből megteremtett vagyonok jóval szerényebbek voltak, mint néhány évtizeddel később, és a nagyon gazdagok – legalábbis azok, akik „gazdagon éltek” – nagy eséllyel még mindig azok közül kerültek ki, akik harminc évvel azelőtt még gazdagabbak voltak. Furcsa időszak volt ez szerencsétlen ördögöknek. Olyan sok család ment csődbe a háború utáni években. A barátok, akikkel 1939 előtt együtt vacsoráztak, táncoltak vagy vadásztak, megállíthatatlanul elindultak lefelé a lejtőn, és nem telt el sok idő, mire a bukottakat bekebelezte a felső középosztály, és soha nem sikerült visszaszerezniük az elvesztett pozíciójukat. Még azok közül is sokan kénytelenek voltak magukévá tenni az après moi le déluge filozófiáját, akik megőrizték a hitüket, és továbbra is a nagy házaikban laktak, és lelőtték a maguk fácánjait, így az automobilok újra és újra keresztülzötyögtek a széles kapukon a londoni aukciós házak irányába, bendőjükben a kincsekkel, amelyeket évszázadokon át gyűjtögettek, hogy a család melegben és tisztességes ruhában vészelhessen át egy újabb telet.

{1} Loósz Vera fordítása.

{2} Kálnoky László fordítása.