Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Christopher Clarey: THE WARRIOR: Rafael Nadal and His Kingdom of Clay

Copyright © 2025 by Christopher Clarey

This edition published by arrangement with Grand Central Publishing, a division of Hachette Book Group, USA.

All rights reserved.

Hungarian translation © Novák Gábor, 2025

© XXI. Század Kiadó, 2025

borítófotó © Getty Images

ISBN 978 963 568 604 9

Virginiára.

Párizsra. Sevillára. Mindenre.

TARTALOM

1. AZ EMLÉKMŰ

2. A KÓDEX

3. A FEGYVER

4. A BORÍTÁS

5. A LÁTOGATÁS

6. LA PRIMERA

7. AZ ELőDÖK

8. A MEGSEMMISÍTÉS

9. A MEGLEPETÉS

10. AZ ALAPÍTÓK

11. A VISSZAHATÁS

12. A KLASSZIKUSOK

13. A NYELV

14. A RITUÁLÉK

15. A VÁLSÁG

16. LA DÉCIMA

17. A KIRÁLYSÁG

18. AZ őSZ

19. LA ULTIMA

20. A LEZÁRÁS

Nadal Grand Slam-címei egyedi QR-kódokkal

Köszönetnyilvánítás

Név- és tárgymutató

A szerzőről

Képmelléklet

ELSŐ FEJEZET AZ
EMLÉKMŰ

Rafael Nadal húsz év után először hiányzott a Roland Garrosról, de még így is tömegeket vonzott.

Ahogy a több ezer rajongó átözönlött a kapun a 2023-as francia nyílt teniszbajnokság nyitányára, és az emberek leereszkedtek a széles kőlépcsőkön, sokak számára a csillogó, három méter magas, rozsdamentes acélból készült, lebegő Nadal-szobor volt az első szelfipont.

Ott állt, cáfolataként az esélyeknek és a protokollnak, a matematika és a puszta akaraterő diadalaként.

Miért tettek halhatatlanná egy spanyolt a francia tenisz katedrálisában? Miért emeltek szobrot egy aktív bajnoknak (a felavatás 2021-ben történt)? A valódi kérdés azonban az: ki gondolta volna valaha, hogy valaki képes lesz olyan állóképességet tanúsítani, amivel tizennégy alkalommal megnyeri a sportág legkimerítőbb, leginkább emberpróbáló tornáját?

„Számomra ez az egyéni sportok történetének legelképesztőbb rekordja – mondta Feliciano López, Nadal barátja, egy másik spanyol teniszcsillag. – Egy Grand Slam-cím elnyerése olyasvalami, amiről teniszezőként álmodozol. Ugyanannak a Grand Slam-címnek az elnyerése tizennégyszer viszont olyasvalami, amiről egyáltalán nem is álmodozol. Ez teljes őrület.”

A közhiedelemmel ellentétben Rafael „Rafa” Nadal nem idegenkedik teljesen a Nadal-kultusztól. Aki meglátogatja a játékos aktív pályafutása alatt megnyitott Rafa Nadal Múzeumot szülővárosában, a manacori Rafa Nadal Akadémián, az teljes dózist kaphat abból az önfényezésből, ami teljesen ellentmond Nadal szerény imázsának.

Ezt a párizsi szobrot azonban sosem kérte. Egyszerűen csak olyan elképesztő számokat produkált, hogy a logikus reakció valami monumentálisat követelt meg. A sovinizmusban sosem szűkölködő franciák végül megbékéltek Nadal megkerülhetetlenségével.

„Bár én magam nem szeretem hangoztatni, kétségtelenül igaz, hogy amit Párizsban véghez vittem, az valami nagyon, nagyon különleges dolog – mondta Nadal. – Hálás vagyok, és megértem a gesztust. Olyasmit értem el, amit nagyon nehéz elképzelni.”

Ennek következményeként ő ma már a Roland Garros látképének szerves része, a Roland Garros rekordnaplójáról nem is beszélve. A figyelemre méltó szobor, Jordi Díez Fernández spanyol művész alkotása, valóságos zarándokhellyé vált. Ez nem a Louvre, itt nincsenek korlátok, bársonykötelek, riasztók. Láttam egy női rajongót, aki megcsókolta Nadal rozsdamentes acél lábát egy fotóért, és másokat, akik üvöltve imitálták a szobor által ábrázolt pörgetett tenyerest a jellegzetes befejezéssel.

Kevin Wu, egy fiatal amerikai teniszrajongó, aki egyetemi diplomája megszerzésekor szüleitől ajándékjegyeket kapott a francia nyílt teniszbajnokságra, szintén ott tolongott a szobor körül.

„Azt hiszem, teljesen jogosan emeltek neki szobrot, hiszen olyan sokszor nyert itt – mondta Wu. – Nekem már olyan érzésem van, mintha ez Rafa tornája lenne.”

Az ő tornája volt, nem is kétséges – de az ő borítása is. A vörös, zúzott téglapor a Roland Garroson és Nadal más „hazai pályáin” – mint Monte-Carlo, Barcelona és Róma –, durva, tapadós és trükkös. Ez a hatalmas salakfelület, amelyet minden játszma végén lesimítanak, leleplezi a dilettánsokat és azokat, akik túl későn próbálnak hozzászokni, de kedvez a rutinosaknak, főként azoknak, akiknek a csúszkálás a lételemük, és az ilyen borításon nőttek fel.

A salak olyan Nadalnak, mint a víz Michael Phelpsnek, vagy a levegő Simone Bilesnak: természetes környezet, amely tökéletes a sorozatos sikerek eléréséhez. Paradox módon Nadal fiatalkorában nem a salakot tekintette a kedvenc borításának, de már akkor is a legjobb borítása volt, és az is maradt.

2023 júniusában visszamentem a kezdetekhez, és meglátogattam Nadal gyerekkori pályáit. Magam mögött hagytam a Roland Garrost, és néhány napra délre, Mallorcára utaztam, hogy kicsit felkavarjam a vörös port abban a szerény létesítményben szülővárosa, Manacor peremén, ahol elkezdett játszani. A Club Tenis Manacor jobb napokat is látott folyosóit és öltözőit járva nem tudtam nem arra gondolni: Mekkora volt az esélye annak, hogy egy nagy bajnok fog kikerülni innen, pontosan innen?

Természetesen nagyon kicsi, de talán nem annyira, mint gondolnánk, hiszen az alig egymillió lakosú Mallorca nem sokkal Nadal előtt már kinevelt egy másik világelső teniszezőt is, Carlos Moyàt. A Manacor pályái fölött megfakult zászló mutatja a két helyi fiút, akik messzire jutottak.

„Olyan ez, mintha Rhode Islandről egymás után két világelső kerülne ki” – mondta James Blake, az amerikai sportcsatorna, az ESPN amerikai teniszcsillagból lett elemzője.

Nadal számára nagyon sok mindennek kellett tökéletesen alakulnia ahhoz, hogy naggyá válhasson: egy nagybácsi, Toni, aki ismerte a teniszt, és ott lakott a családi rezidencián; egy másik nagybácsi, Miguel Ángel, aki világklasszis sportoló volt; a szülők, Sebastián és Ana María, akik megértették, mikor ne álljanak az útjába; egy példakép Moyà személyében; egy ügynök és alkalmi teniszpartner Carlos Costa képében, aki az egészet lehetővé tette; de mindenekelőtt az a fiatalember, akinél ideális temperamentum társult kiugró tehetséggel és elképesztő energiával.

„Ez volt a tökéletes keverék” – mondta Emilio Sánchez, az egykori spanyol sztár, aki edzőként folytatta.

Sok minden letéríthette volna Nadalt a pályájáról: a sérülések, a családi dinamika, a futball, a nagy pénz, a közöny, a nyomás, a közeli Földközi-tenger azúr csábítása, amelyet mintha egy világ választott volna el a salakfoltos zokniktól, a verejtékkel átitatott fejkendőktől és a napi áldozatvállalástól.

Mekkora volt rá az esély?

Emlékszem, valami hasonlón elmélkedtem, amikor meglátogattam Kopaonikot, a szerény síközpontot Szerbiában, ahol Novak Đoković, Nadal egyik legnagyobb jövőbeli riválisa vette első teniszleckéit a családi pizzériával szemben. Ahogy Nadalnak is Toni nagybátyja adta az első leckéket az utca másik oldalán, szemben a manacori családi házzal.

Amikor kiléptem arra a szerbiai kemény borítású pályára, ami 2010-es érkezésemkor elég repedezett és elhanyagolt volt, nagyon könnyű volt valamilyen más végkimenetelt elképzelni. Đoković családjában nem voltak nagy teniszjátékosok, legfeljebb versenyszintű síelők. Ha az a pálya nem azon a bizonyos ponton épül fel, és ha Jelena Genčić, a karizmatikus teniszoktató, aki elképesztő érzékkel vette észre a tehetséget, nem azt a bizonyos nyarat választja, hogy elkezdjen órákat adni azon a szerbiai hegyek közt lévő, isten háta mögötti teniszpályán, akkor Đoković nem kezdi el elég korán, és nem építi fel azt a szilárd alapzatot, amire egy jövőbeli professzionális játékosnak mindenképpen szüksége van.

A világoskék szemű, és a nagyszerűség iránt kifinomult érzékkel bíró Genčić azonban történetesen ott volt, és készen állt rá, hogy Đoković kalauza legyen az ismeretlen területen, bár ez soha nem volt része valamiféle mestertervnek. Mint kiderült, a kefehajú ifjú éppen jó időben volt jó helyen ahhoz, hogy elinduljon a holdfényes úton a csúcs felé, a háború, a gazdasági nehézségek és az elszigeteltség ellenére.

Úgy érzem, Nadal alapos elemzéséhez követni kell az ő, verejtékkel és szenvedéssel teli útját: megtenni azt az extra kilométert, még a szabadnapon is. Ennek a könyvnek az írása közben Rafához hasonlóan elkezdtem vonzódni a rituálékhoz – kora reggeli séták, kávéőrlés, mély légzés –, hogy eltereljem a figyelmem a célvonalról. Ha a színjátszásban létezik az úgynevezett „method acting”, a teljes átlényegülés, akkor ez ugyanaz az írói hivatásban. Minél többet tudsz meg Nadalról, annál kevésbé akarod, hogy könnyen jöjjön az információ, hogy ne kelljen közben problémákat megoldani, átküzdened magad a bozóton. Amikor Roger Federert elemzed, ahogy tettem én is A mester című könyvemben, az ideális állapot kétségtelenül a harmónia. Ha Nadalról írsz, úgy érzed, meg kell tapasztalnod a küzdelmet, érezned a szenvedést, miközben egyik vörös tégláról a másikra építed fel a narratívát, és időnként megrángatod a nadrágod derekát, hogy a laptopon a megfelelő rendben menjenek a dolgok.

Jóval Nadal felbukkanása előtt jártam Spanyolország egy másik részében – az álmos Monzónban, Aragónia tartományban –, ahol végighúztam az ujjaimat annak a gyárnak a falán, ahol Conchita Martínez a tenisz, és a sportág ritmusának csapdájába esett. A falak számos teniszkarriert indítottak útjára, és a félszeg kis „Conchi” ennél a falnál ütögetett órákon keresztül. Hamarosan már olyan ígéretes tehetséget mutatott, hogy meglehetősen szegény, és a teniszhez mit sem értő családja meghozta a nehéz döntést: tizenkét éves korában elengedték őt Barcelonába. Ő lett az első spanyol nő, aki megnyerte Wimbledont, az 1994-es döntőben legyőzve a füves pálya idősödő királynőjét, Martina Navratilovát. Martínez később Spanyolország Davis-kupa-csapatának kapitánya lett, Nadalnak és csapattársainak adott tanácsokat.

„Természetesen itt is szerepet játszik a szerencse, de véleményem szerint a legfontosabb tényező, hogy szenvedéllyel végezd a dolgod, és élvezd a folyamatot – mondta Martínez. – Emlékszem, az én esetemben az történt, hogy megfogtam az ütőt, és soha többé nem akartam elengedni, és biztos vagyok benne, hogy Rafának is szenvedélye a tenisz, szenvedélye a tanulás, a folyamatos fejlődés. Ez a kulcsa az egésznek. Természetesen Rafa egészen más szintű bajnok, mindaz, amit már elért, egy megvalósult álom számára. De ha visszanézel az út elejére, elámulsz. Amikor elkezded, sohasem tudhatod, hol fogsz kikötni.”

Tettem egy sokkal nagyobb utazást is a zimbabwei Harare külvárosába, egy családi avokádófarmra, ami valójában inkább egy családi teniszkomplexum volt. A tulajdonos, a megtermett, gyakran mezítláb járó Don Black, fiatalkorában játszott Wimbledonban is, és annyira az ottani élmények hatása alá került, hogy úgy döntött, létrehozza a „saját kis Wimbledonját” Afrika távoli részén, és saját bajnokokat nevel.

Módszeresen, egyesével felépített négy füves pályát, a kerítésre pedig ugyanazt az idézetet tette fel Rudyard Kipling Ha… című verséből, amelyik a wimbledoni centerpálya bejáratát is díszíti: „Ha a Sikert, Kudarcot bátran állod / S úgy nézed őket, mint két rongy csalót”.1

Donnak és feleségének, Veliának, három gyermeke született – Byron, Wayne és Cara –, akik az otthoni politikai zűrzavar közepette is részt vettek nagy versenyeken, és még Wimbledonba is eljutottak. Byron és Cara
a páros ranglista első helyére küzdötték fel magukat, és bár egyik gyereknek sem sikerült beteljesítenie apja álmát, az egyéni felnőtt tornagyőzelmet az All England Clubban, így is messzire jutottak. Cara 1997-ben a lányok kategóriájában nyert, 2004-ben pedig Wayne-nel az oldalán vegyes párosban. Byron férfi egyéniben negyeddöntőbe, párosban pedig döntőbe jutott.

A borítás sok mindent meghatározott.

Mekkora volt rá az esély?

Amennyire az évek folyamán lefolytatott számos beszélgetésünk alapján meg tudom állapítani, Nadal nem sok időt és energiát pazarolt arra, hogy ezen elmélkedjen.

Ez az egyik legfőbb erőssége: a képesség, hogy a jelenben tudjon maradni. Hosszú ideje ez minden teniszjátékos célja, és a legtöbbjük nagyon nehezen érte el, már jóval a közösségi média és a streamingszolgáltatások létezése előtt is. Nadal rutinok és rituálék révén megtanult a legfontosabb dolgokra koncentrálni, megtanulta a szokások erején keresztül leegyszerűsíteni a bonyolult dolgokat. De a neveltetést kiegészítette saját természete is. Lehet, hogy Nadal az elképzelt vagy valós kihívásokért él, de nem az a merengő típus. Bámulatos idegrendszeri energiája és versengő természete hajtotta őt előre, és ha esetleg felvont szemöldökkel átgondolta is a dolgokat, a visszatekintésnek nem sok értelmét látta, kivéve talán a róla elnevezett múzeum esetében. Ami jelen pillanatban számít, miközben cipőddel megtisztítod a salakpálya alapvonalát, a füled mögé tűröd a hajad, letörlöd az arcodról az izzadságot, és megpattogtatod a labdát, az kizárólag a következő pont.

A másik fontos elem, hogy Nadal gyökerei valójában nem is csupán gyökerek. Hanem a jelene fontos részei is. Nem kell nosztalgikus zarándoklatot tennie arra a szerény helyszínre, ahol minden elkezdődött: elrepülnie Spanyolországból forgatócsoporttal és krónikásokkal a 43 ezer lakosú Manacorba, a városszéli salakos pályákhoz. Állandóan ott megy el mellettük, még ha csak nagyon ritkán áll is meg. A nevét viselő, ultramodern teniszakadémiája ott van a közelben. Gyerekkori otthona még közelebb található, új, sziklaszirti álomháza a sziklába vájt, James Bondot idéző jachtkikötővel pedig a Manacortól alig tizenkét kilométerre fekvő Porto Cristo üdülőfaluban található, amely jó ideje bejáratot képez a Nadal klánhoz.

Amikor az emberek – teljesen találóan – azt mondják, Nadal két lábbal a földön áll, erről a földről van szó. Manacorban született, ott nőtt fel, és egy év kivételével, amit egy Palma de Mallorca-i előkészítő iskolában töltött, ott is maradt Manacorban. Helyi lányt vett feleségül – Maria Francisca Perellót –, és mindig is helyi maradt: teniszutazásai után, amelyek jóval szigete határain kívül is ismertté tették a nevét, általában a lehető leggyorsabban visszatért ide. Tinédzserkorában szüleivel és húgával, Maribellel beköltöztek Manacor központjába, ahol egy házban éltek nagyszüleivel és Toni Nadal családjával – minden család és generáció külön emeleten. Az épület Manacor egyik főterén állt, nem messze a legnagyobb templomtól, amit Nadal az erkélyéről láthatott. Amint kilépett az ajtón, rögtön egy számára otthonos közösségben találta magát, ismerős arcokkal, szomszédokkal, barátságosan köszönő boltosokkal körülvéve; egy közösségben, ahol rossz szemmel nézték a hivalkodást és a hencegést. Ugyanezt a berögződött polgáriasságot vitte magával a teniszvilágba, újra megteremtve a vidéki hangulatot Monte-Carlo, Róma, vagy akár a Roland Garros pályáin.

De mindvégig Mallorca maradt az otthona. A története ott kezdődött, ott folytatódott, és valószínűleg ott is ér véget. Teljesen helyénvaló, hogy a folytonosságot és a hűséget nagyra értékelő Nadalt mindig is ahhoz a durva szemcsés borításhoz kössék, amelyen először gyakorolt Tio Toni irányítása alatt.

A salakos tenisz tökéletesen illik az ő értékeihez, és kétségtelen, hogy ezeknek az értékeknek némelyike a salakpályás teniszből ered: a munkamorál, az idegenkedés a rövidítésektől, az igény arra, hogy másokra is gondolva az edzések után mindig lesimítsa a felületet az utána következő játékosok számára. De legyünk korrektek és egyértelműek: Nadal nem csupán salakspecialista volt. Ő és a csapata már az első években visszautasították ezt a jelzőt, amikor a technikája és megkérdőjelezhető adogatása még messze nem tette egyértelművé, hogy ki tud törni ebből a borításból. Később azonban, miközben a történelem egyik legnagyobb sportolójává vált, hatalmas és gyakori győzelmeket aratott más, gyorsabb borításokon is.

„Akkor lettem biztos benne, hogy óriási karriert fog befutni, amikor 2005-ben megnyerte az első Roland Garrosát – mondta Brad Gilbert, aki olyan teniszezőket edzett, mint az egykori világelső Andre Agassi, Andy Murray és a US Open-bajnok Coco Gauff. – Rafa korábban veszített Wimbledonban, majd abban az évben következett Kanada hihetetlenül gyors pályája. Azóta sem láttam annyira gyors borítást. Abban a döntőben megverte Andrét, én pedig azt mondtam, ez a srác nem csak salakmenő. Igazi teniszező, mégpedig hatalmas teniszező, aki bármilyen körülményhez képes alkalmazkodni.”

Nadal elég tehetséges, eltökélt és sokoldalú volt ahhoz, hogy két wimbledoni címet nyerjen füvön, és hat másik Grand Slam-tornát az ausztrál és az amerikai nyílt teniszbajnokság párnázott akril kemény borítású pályáin.

De a csúszós salak volt az ő igazi terepe, a biztos kikötő, ahol minden harmóniába került sokrétű technikájával és harcos beállítottságával. Egy olyan sportágban, amely az évtizedek során egyre gyorsabbá vált, miközben folyamatosan veszített a kifinomultságából, a salak továbbra is díjazza a türelmet és a labdamenetek gondos felépítését. Ez a borítás különleges lábmunkát igényel, mert a játékosok belecsúsznak az ütésekbe, de nem mindegyikbe.

„Ismerek edzőket, akik úgy nevelik a játékosaikat, hogy salakon minden ütéshez csúszni kell, pedig ez egyáltalán nem így van” – mondta Michael Chang, az 1989-es Roland Garros meglepetésgyőztese.

A profik minden borításon rászoktak a csúszásra, hogy kiterjesszék elérésüket, és erősítsék védekezésüket: képzeljük csak magunk elé Novak Đokovićot, amint nyitott állásban, szinte spárgázva belecsúszik egy kétkezes fonákba. Ám a keményebb borításokon a játékos bármelyik pillanatban elrugaszkodhat és irányt válthat. Salakon azonban az irányváltásra számítva csúszol az ütésbe, és úgy időzíted az ütő és a labda érintkezését, hogy az pont a csúszás végére essen. Ha túl korán vagy túl későn csúszol, a szinkronizálás nem sikerül.

A puszta sebesség, amiben Nadal egykor bővelkedett, itt nem elég. Tökéletesítened kell a koreográfiát, Nadal az indulást és a megállást is pontosan és nagy erővel hajtotta végre. Nem volt olyan sportcipős ballerino, mint a kifinomult mozgású Federer, egykori fő riválisa – az ő ragadozó stílusa egy másfajta fenséget képviselt.

„Egyszerűen bárki másnál jobban mozog salakon – mondta Federer. – Mivel mindkét irányban nyitott az alapállása, olyan, mintha az alapvonalról két tenyeres oldallal játszana. Én erre nem vagyok képes, ezért itt is, ott is veszítek egy-két métert. Ebben a tekintetben hatalmas az előnye. Nem tudom, hogy sikerült felnőnie ezzel a technikával, de kifejezetten nehéz elsajátítani.”

Nadal robbanékony, mégis elképesztően kontrollált mozgása lehet az egyik magyarázat a huszonegyedik század talán legfigyelemreméltóbb egyéni sportteljesítményére.

A tenisz modern változata nem új keletű dolog. A wimbledoni címért 1877-ben küzdöttek először. De amikor Nadal 2005-ben megérkezett Párizsba, a férfi egyes cím rekordját a francia nyílt teniszbajnokságon, a világ első számú salakos tornáján hat győzelmével szilárdan őrizte Björn Borg. Amióta az 1980-as évek elején, viszonylag korán visszavonult, csupán svéd honfitársa, Mats Wilander és a hajlékony brazil, Gustavo „Guga” Kuerten tudott háromszor nyerni.

„Senki sem fog még egyszer hatot nyerni, mint Borg – mondta az egykori világelső Ilie Năstase az 1990-es évek elején. – Az egy más korszak volt.”

Nadal azonban elképesztő módon – és a jelző ez esetben egyáltalán nem túlzás – több mint a dupláját hozta Borg eredményének.

„Ahogy egy átlagos profi teniszező nehezen tudja elképzelni, hogy nyertem én háromszor, vagy hogy nyert háromszor Guga Kuerten vagy Ivan Lendl, úgy nekünk is nehéz elképzelni, hogyan volt erre képes Rafa tizennégyszer – nyilatkozta Wilander. – Egyszerűen nem értem. A kompetitív küzdés iránti elkötelezettséggel együtt jár a tudat, hogyha veszítesz, az pokolian fog fájni, mégis, újra és újra és újra hajlandó vagy vállalni a kockázatot. Ez olyasvalami, ami bennünk sosem volt meg.”

A francia veterán, Nicolas Mahut pontosan tudta, mit jelentenek a megdönthetetlen rekordok. Ő játszotta a mai napig a leghosszabbként nyilvántartott mérkőzést John Isner ellen 2010-ben, a wimbledoni torna első körében. Az ötödik játszmát 70-68-ra veszítette el tizenegy óra öt perces pörgő, adogatás-központú tenisz után, három nap alatt. Azóta megváltoztatták a nagy tornák szabályait, hogy kizárják az ilyen maratoni utolsó játszmák lehetőségét. Mahut azonban inkább Nadal rekordján hitetlenkedik.

„Ha 14 alkalommal játszottál a Roland Garroson, elmondhatod magadról, hogy jó karriert zártál – nyilatkozta a L’Équipe francia sportlapnak. – Ha nyersz ott összesen 14 mérkőzést, az sem túl rossz eredmény. Ha 14 alkalommal eljutsz a második hétig, a nagy játékosok közé tartozol. És amikor 14-szer elnyered a címet, azt már igazából fel sem lehet fogni. Arra nincsenek szavak.”

Az ember, miután oly sokáig figyelte Nadal hihetetlen párizsi teljesítményét, hajlamos azt gondolni, hogy valamilyen módon még a visszavonulása után is képes lesz behúzni a tizenötödik trófeát. De ha nem, a tizennégy akkor is a legelképesztőbb szám ebben a teniszrekordokban bővelkedő korszakban.

„Sosem fog megtörténni ebben az életben, de még a gyerekeink életében sem, hogy valaki újra tizennégyszer nyerjen meg egy Grand Slam-tornát” – mondta Ion Ţiriac, az 1970-es évek román teniszcsillaga, aki ma milliárdos impresszárió, és a sportág egyik legbefolyásosabb, éleslátó alakja.

Talán már nem fogod látni azt sem, ahogy valaki megközelíti Đoković férfi egyéni Grand Slam-rekordját. Amikor ő visszavonul, akár huszonnégy, akár több címmel a birtokában, az szintén lenyűgöző eredmény lesz. De Nadal Roland Garros-rekordja annak bizonyítéka, hogy egy játékos milyen mély és egyedi módon képes kapcsolódni egyetlen fajta borításhoz, és hogy képes minden tavasszal teljesen tiszta lappal indulni.

„Megvolt benne az alázat ahhoz, hogy minden évben, újra és újra a nulláról induljon el” – mondta róla a franciák sztárja, Gilles Simon, a mesteri taktikus, Nadal egyik kortársa.

Nadal nagyon közel került Đokovićhoz a megnyert Grand Slamek számának tekintetében. Senki nem került még csak hasonló közelségbe sem Nadal Roland Garros-rekordjához, még két legnagyobb riválisa sem, és egyikük sem épített fel hasonló dominanciát saját legjobb borításán. A füvön briliáns Federer a rekordot jelentő nyolc alkalommal nyert Wimbledonban, mielőtt 2022-ben visszavonult. A minden pályán kiváló, de leginkább kemény borításon tündöklő Đoković hétszer győzött Wimbledonban, és szintén rekordot jelentő tíz alkalommal Ausztráliában, ami sokkal nagyobb figyelmet kapott volna, ha nincs Nadal párizsi eredménye.

„A rengeteg statisztikából, amit a férfitenisznek ez a nagy korszaka kitermelt, az öltözőkben leginkább Rafa tizennégy Roland Garros-győzelme készteti megállásra az embereket” – mondta John Lloyd vezetőedző és egykori brit teniszcsillag a BBC-nek adott interjújában.

Amikor Nadal elkezdett feltűnni a nagy tornákon, a győztes Grand Slam-tornák rekordja a férfiaknál tizennégy volt, amit Pete Sampras tartott. Nadal tizennégy címet nyert csupán egy Grand Slam-tornán.

„Ha tíz évvel ezelőtt azt mondja bármelyikünknek, hogy Rafa tizennégyet nyer, röhögőgörcsöt kapunk – mondta Darren Cahill, aki egykor kimagasló szinten űzte a sportot, és jelenleg az egyik legjobb edző. – Most pedig azért nevetünk, mert istenem, tényleg lehetséges volt, és tényleg megtörtént!”

Nadal kevesebb mint húsz év alatt elért Roland Garros-rekordja valóságos sportritkaság, amely időtállóságában és elképesztő egyéni dominanciájában ebben az évszázadban talán csak Michael Phelps huszonhárom olimpiai aranyérméhez hasonlítható – amelyek egy részét az úszó váltóversenyekben nyerte, nem egyénileg.

„Nem vagyok biztos benne, hogy létezik-e nagyobb kihívás a sportban, mint Rafa ellen játszani öt szettben, a Roland Garros salakján – mondta Cahill Nadal utolsó szezonja előtt. – Ahogy játszik. Az energia, amit a pályára visz. A fizikalitás és az a játék, amit folytat; a mentalitás és a küzdés a végsőkig. Amikor a pályára lép, soha nem vesz adottnak semmit, egyetlen alkalommal sem. Nem számít, hogy századik vagy első vagy a ranglistán, pontosan ugyanúgy bánik veled, ugyanazzal a tisztelettel. Szóval ha nyertél ellene néhány játékot, esetleg játszmát, netán egyike vagy azoknak, akik legyőzték őt a Roland Garroson, akkor azt piszkosul kiérdemelted.”

Tizennégy Roland Garros kétségtelenül olyan rekordnak tűnik, amit soha nem fognak megdönteni, még ha Nadal, a csillogó eredményei és huszonöt méter hosszú szuper jachtja ellenére is két lábbal a földön álló bajnok elutasítja is ezt a fajta végletekben gondolkodást. Sokkal inkább összpontosított arra, hogy a maximumot kihozza magából – pontról pontra, mérkőzésről mérkőzésre, edzésről edzésre –, mint hogy olyasvalakivé váljon, akihez senki sem képes felérni.

„Elégedett vagyok önmagammal – mondta nekem 2020-ban, és jelentőségteljesen megveregette hordós mellkasát, miután túl sok kérdést tettem fel neki a teniszrekordokkal kapcsolatban. – A boldogságom szintje nem függ ezektől a számoktól. Igazán hálás vagyok mindenért, ami történt velem. Nagyon szerencsés embernek érzem magam, de mint már nagyon sokszor elmondtam, a megszállottság senkinek sem tesz jót. Szerintem ha annak a megszállottjává válnék, hogy még több címet szerezzek, és jobb legyek bárki másnál, az csak csalódást okozna. A valóság az, hogy nem próbálok olyan kötelezettségeket megfogalmazni magamnak, amelyek csökkentik a boldogságomat.”

Nadal reflexszerűen kuncogott ennek hangsúlyozása közben, ami szintén az egyik jellegzetes tulajdonsága. Számomra ez mindig is családi vonásnak tűnt, ami a Casa Nadalban megtartott vacsorák alatt fejlődött ki, a grillezett hal és a tengeri gyümölcsös tészta között lefolytatott, elhúzódó beszélgetések során. Hallottam Nadal nagybátyját, Tonit is hasonlóképpen beszélni. Mintha csak a mondanivaló feloldását szolgálná, mintha Nadal érzékelné, hogy neked talán nem ugyanaz a véleményed, nem ugyanúgy látod a dolgokat. Ám az is egyértelmű, hogy miközben udvariasan oldja az esetleges feszültséget, nem változtatja meg a véleményét, nem módosítja a forráskódját.

„Nincs szükségem rá, hogy megnyerjek tizenkettő, tizenhárom vagy tizennégy Roland Garrost – mondta utána. – Nincs szükségem rá, hogy megnyerjek huszonegy, huszonkettő vagy huszonhárom Grand Slamet, hogy utolérjek vagy leelőzzek valaki mást. Történik, ami történik. Annyit tudok tenni, hogy a legjobb képességeim szerint végzem a dolgom. Nem lehet mindig azt nézni, hogy mi van mellettem, és arra gondolni, hogy ennek a pasasnak nagyobb a háza, mint az enyém. Joder! – káromkodta el magát spanyolul. – Mindig lesz valaki, akinek több a pénze, nagyobb a hajója, szebb a felesége. Nem nézhetek állandóan másokat, mert az a folyamatos boldogtalanság garanciája. Ennek belülről kell jönnie.”

De ha újra kifelé tekintünk, nem is kétséges, hogy Nadal Roland Garros-rekordja marad az ő legfőbb eredménye: az a statisztika, ami meg fogja határozni az emlékét húsz, ötven, vagy akár száz év múlva. Ezért akartam, hogy ez a teljesítmény álljon ennek a könyvnek a fókuszában, ez legyen a lencse, amin keresztül megvizsgáljuk életét és karrierjét. Ezenkívül a mélyére akartam tekinteni a Roland Garrosnak, annak a helynek, ahol Nadal definiálta önmagát és újradefiniálta a dominancia határait, ahol szédítő magasságba helyezte a lécet a következő generációk tehetségei számára, akiket talán jobban fognak motiválni a külső tényezők, mint őt.

Most, hogy játékos-pályafutása véget ért, ez a könyv egy bajnok, illetve kedvenc harcmezeje portréjává válik. Úgy érzem, megfelelő helyzetben vagyok a megírására, miután felnőtt életem jó részét Franciaországban és Spanyolországban éltem le, és több mint harminc éve tudósítok a francia nyílt teniszbajnokságról. Ez az a Grand Slam-torna, amit a legjobban ismerek; amelyikhez a legmélyebb a kötődésem, miután párizsi nőt vettem feleségül, friss házas éveimet alig néhány saroknyira töltöttem a stadiontól, és tevékenyen részt vettem három francia-amerikai gyerekünk felnevelésében.

Láttam, ahogy a Roland Garros helyszíne ismételten, és most már végleg átalakult. A focipálya, ahol egykori helyi lakosként sokat játszottam, már rég eltűnt, a francia nyílt teniszbajnokság terjeszkedésének áldozatává vált. Az eredeti, 1928-ban épített teniszstadion-komplexumból mindössze a vörös salak négyszöge maradt meg a centerpályán, és egy rönképület a terület szélén, ahol egykor a későbbi Roland Garros-bajnok, Yannick Noah lakott, és amely ma már – kevésbé költői, de ugyanolyan szimbolikus módon – csupán egy túlárazott falatozó.

A Roland Garroson töltött éveim alatt rengeteg változást láttam, de mindenekelőtt szemtanúja voltam Nadal számos győzelmének: diadaloknak három különböző évtizedben, időnként az észszerűséget is meghazudtolva. Ott voltam a sajtórészlegen, majd a győzelmi fogadáson az Eiffel-torony mellett 2005-ben, amikor tizenkilenc évesen, hosszú hajjal, ujjatlan zöld pólóban és fehér, lábszárközépig érő nadrágban bemutatkozott. És ott voltam még 2022-ben is, amikor utolsó alkalommal győzött itt, harminchat évesen, a feje tetején kopasz folttal, és sokkal visszafogottabb öltözékben. Ekkor már naponta kapta a fájdalomcsillapító injekciókat a bal lábába, hogy végig bírja a mérkőzéseket.

A francia bajnokság száztizennégy éves volt, amikor Nadal megérkezett a helyszínre. De még Párizs sem látott addig soha hozzá hasonlót, a város kozmopolita lakossága pedig most már akkor látja őt, amikor csak akarja. Mindössze annyit kell tenniük, hogy benéznek a Roland Garros főkapuján.

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Bán László

Előkészítés Takács Andrea

Tördelés és borítóterv Váraljai Nóra

Korrektúra Bérci Ágnes

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Fira Sans Extra Condensed – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License