MINDEN ÉS SEMMI·

· PT. I.

· KICSI'NY MARCIAN DANIEL ·

2024

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Prológus · 00-Z ·

fura valaminek a legvégét egy másvalami elején kezdeni /

mint egy szakadás megfoltozását a lyuk közepén.

ha a kelleténél kevesebb figyelmet szentelsz neki, néhány alkalom után megint szétfoszlik a varrás mentén, és minden újra olyan lesz, mint a kisbetűvel kezdett mondatok. én már mondhatom, "egy új klasszikus született", mit te majd akkor fogsz érteni, ha a lapok végére értél /

mint a bornak való szőlő valamikor október végén.

jóval azután következik be, hogy véget értek a beporzások, véget a késő nyári fesztiválok / vele pedig az "úgy nyilvános helyeken szexelni, hogy senki ne vegye észre, vagy ha észre is veszik, legalább senki ne tudja, hogy mi voltunk".

már gyalog figyeljük meg a kőoroszlánokat a Lánchídon, csendben várva meg a vihart és a villámot, majd mire elérjük a túloldalt, a menetszél inverzzé teszi előttünk az idő szimmetriáit /

kétszer haladunk el minden kandeláber mellett.

a Deákon délben álljuk ki az este tízes sort a dohi előtt, miközben felbasz, hogy a cipőmet már ma beáztatta a holnapi eső / orrán pedig masszívan pihen a sár.

olyan rendíthetetlen, mint bármelyik fonás Caravaggio gyümölcsös kosarán.

sosincsen "már túl későn", ahogy sosincsen "még túl korán", ha a prozódia lett az identitás / miáltal teljesen megváltozott az átlendülés jellege / úgy az "át a cserjésen", mint ahogy az "át a nappalok derűjén"-ben. ha pedig egyszer megindul a tolongás az időért – mi olyan könnyeden folyik át a dűnén, mint egy trópusi ciklon –, megint jön a nemalvás /

a százhuszadik felvonás Paganini hegedűjén:

//

régen szép kertemben – most csak régiben – burjánzik a dudva. kérdés még, az elmúlt öt évemben hogyan lett a ,,szeretlek"-ből ,,kurva". / hogy hogyan lett a százasokból nulla / a validból csak művi... / az életem egy némafilmből hirtelen egy Tarantino movie. minden egyes feltett kérdés is csak túlzóan lett prózai. a kontraszt pengeéles, már-már kicsit hanzō-i. de néhány lap is elég volt, min minden évem ott van, mint a sárba taposott falevelek a golyó ütötte nyomban.

Hol volt, hol nem,ott volt, hol nem...

· VÍZBŐL FONT REPKÉNYFÜZÉR · A FEJTETŐRE

Hideg szelek meleg árnyékában ültünk.

Egymás kezét fogtuk, és csak bambultunk

bele a felhasadt aszfaltba, ahogy az esővizet csorgatta repedései közt. Merengtünk.

Te tán rajtam, én meg terajtad.

Akkor még nem tudtam, te is azt gondolod-e, amit én is gondolok; hogy két parányi

porszemként akár mi is lecsusszanhatnánk

a szürke beton apró ereinek egyikén,

ha műanyag csúszdának képzeljük.

De hogy mi történt akkor? Elengedted

a kezem, én pedig szótlanul néztem,

ahogy felkelsz, majd tovamész minden

kanyarhiba nélkül. Elmentél végül egészen

messzire.

Én ezt oly tisztán láttam, mint temérdek

szemérmetlen ágyéki vénát, amint éppen

agyonhasznált vért szállítanak az emfizémás tüdőnek.

Nyelved hegyén ülő végső szavaid fülemben

csendültek. Szavak, fogaid közt kitörő

sóhajtásszerűek.

Én csak ültem ott hideg szelek kihűlt árnyékában, bambulva bele a felhasadt aszfaltba, ahogy csurig ázott hajfürtjeim esővizet csepegtettek az érből lett patakba. Merengtem.

Vajon e patakból lesz-e még ér, mi felszikkad egyszer? Mert mit látni véltem: zord tengert a tiszta szénhidrogén kőzeten. De akkor...

Akkor te ott feltűntél megint, mint egy halovány hajnali derengés. Arcod pólusai lassan öltöttek alakot. Oly lassan, mint ahogyan friss házasok meztelenednek le nászéjszakájukon.

Felém jöttél – egészen közel –, kezedben egy nagy kék gumicsónakkal, és mi csak akkor láttuk meg a vágyakozás és szükség halovány félmosolyát egymáson.