A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ginger Dean: Loving Me After We. The Essential Guide to Healing,

Growing, and Thriving After a Toxic Relationship

(New York: Flatiron Books, 2024)

Copyright © 2024 by Ginger Dean

All rights reserved.

Fordította: Bojtor Dorottya

Hungarian translation © Bojtor Dorottya, 2025

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Ujházy Kata

Szerkesztő: Daróczi Péter

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió

Tördelés: Malum Stúdió

Korrektor: Sálinger József

ISBN 978-963-566-713-0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

A könyvben szereplő összes páciens története fiktív beszámoló, amely számos egyéni tapasztalaton alapul. Ez a könyv nem hivatott helyettesíteni az olvasó saját terapeutájának vagy más egészségügyi szakembernek a tanácsát. Az olvasók kizárólag saját egészségügyi döntéseikért felelősek, és ilyen ügyekben konzultálniuk kell egy szakemberrel. A szerző és a kiadó nem vállal felelősséget semmilyen kedvezőtlen hatásért, amelyet az egyének közvetlenül vagy közvetve a könyvben található információk alapján tapasztalhatnak.

Marinnek, Mariának és Virginiának

Ti voltatok a tükrök, amelyekben valódi önmagamat láttam, a gyógyítók, akik ápolták sebeimet, és a bábák, akik világra segítettétek azt a nőt, aki ma vagyok.

Köszönöm, hogy ti voltatok azok a nővérek és édesanyák, akikre mindig szükségem volt, de sohasem tudtam, hogy bennetek találom meg. Kitartó támogatásotok, szeretetetek és iránymutatásotok olyan módon űzték el a sötétséget, és hoztak fényt az életembe, amit sohasem fogtok teljesen megérteni, és örökké hálás leszek azért a hatásért, amelyet az önismereti utamra gyakoroltatok.

TARTALOM

ELŐSZÓ

ELSŐ RÉSZ
GYÓGYULÁS

1. Az én történetem

2. Döntés, elköteleződés és kinyilatkoztatás

3. Remetelét

4. A randiszünet

5. Külső gyógyulás

MÁSODIK RÉSZ
A MINTA FELTÁRÁSA

6. Árnyék- és egomunka

7. Túlélő üzemmód

8. A kötődési stílusok megfejtése

9. Túlélésalapú kapcsolatok

HARMADIK RÉSZ
KIVIRULÁS

10. A red flagektől a green flagek felé

11. Tudatos szeretet

Összegzés

Az új felső határ meghatározása

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

ELŐSZÓ

– A szívfájdalom miatt tértél haza, visszataláltál önmagadhoz, mondta a terapeutám, miközben a könnyeim eláztatták a sminkemet. Éppen életem legrosszabb szakításán mentem keresztül.

– De ez marhára fáj! – zokogtam.

– Így van jól – mondta. Végignézte a párkapcsolati küszködésemet, és az őszintesége elfogadott volt kettőnk között. – Különben csak ugyanazokat a mintákat ismételgetnéd ugyanazzal a félnótással, és nem indulhatnál el az úton, amely visszavezet önmagadhoz. – Amellett, hogy szókimondó volt, mesterien lavírozott a jó zsaru és a rossz zsaru szerepe között, és visszatükrözte a bennem zajló érzelmi zűrzavart, így láthattam, hogy a barátom mennyi fájdalmat okozott nekem. Végigkísérte a hullámvölgyeimet, meghallgatta, ahogy egyik nap félnótásnak nevezem a barátomat, hogy aztán a következő napon úgy tegyek, mintha semmi sem történt volna. Nem engedte, hogy bármit is elsunnyogjak. Józanul gondolkodó terapeutát akartam, és ő ilyen volt.

Olyan emberrel jártam, akivel, ha megbeszéltem, hogy találkozunk, szólt, hogy már úton van, majd meg sem jelent a randin. Órákkal később felhívott valami kifogással, elnézést kért, és megígérte, hogy jóvá teszi. Ajándékokkal halmozott el, és mindent megtett azért, hogy elfelejtsem a történteket. Sokat szenvedtem ettől a kapcsolati mintától, és azon tűnődtem, miért táplálja bennem a reményt, ha fizikailag vagy érzelmileg nem képes velem lenni. Mégis a hullámvölgyek rabja voltam. Az egyik felem azt akarta, hogy elnézést kérjen, és tegye jóvá, amit elkövetett. Jó érzés volt hallani, hogy elnézést kér. Életem során kevesen kértek tőlem bocsánatot.

A terapeutám útmutatásával láttam meg, hogy a bocsánatkéréseket sohasem követte igazi változás. Csak manipulációs eszközök voltak. Rámutatott arra, hogy az egész nem a barátomról szól, hanem sokkal inkább arról a mintáról, amely kirajzolódik az életemben és a kapcsolataimban, az a toxikus hullámvasút, amelyből szemmel láthatóan nem bírok kiszállni. Megállíthatatlanul üldöztem a szerelmet, a szeretetet és az elfogadást, hogy aztán újra és újra elutasítsanak. Ez a szakítás végre rákényszerített arra, hogy megvizsgáljam azt, ahogy elszakadtam önmagamtól és a saját érzelmi szükségleteimtől, és eddig arra koncentráltam, hogy másoktól kapjam azt a szeretetet, amire szükségem volt, ahelyett, hogy saját magamban találtam volna rá.

A terapeutám rávilágított a csúf igazságra, amivel eddig féltem szembenézni: ezek a kapcsolati minták azokat a régi mintákat tükrözik vissza, amelyeket a nyolcéves koromig kialakult kapcsolataimban tanultam meg. Ahhoz, hogy teljesen szabad és boldog legyek, azon kellett dolgoznom, hogy meglássam a teljes képet. Akkor még tiltakoztam ellene, de az világos volt, hogy a terapeutám sok páciensében látta meg ugyanazt, amit akkor bennem. Tudta, hogy milyenek vagyunk.

Mindannyian éreztük már így magunkat, nyalogattuk a sebeinket, magunkban azt kívántuk, hogy változzanak meg a dolgok, és a világ alkalmazkodjon hozzánk. Kényelmes lenne, igaz? Néha könnyebb a szívfájdalommal és egy sikertelen kapcsolat fájdalmával együtt élni, mert ezek legalább ismerős érzések. És ez rendben van. Ez is része az útnak. Olykor nem vagyunk készek arra, hogy magunkba nézzünk, és megvizsgáljuk a szerepünket ezekben a kapcsolatokban. Ez teljesen rendben van. Elfogadni és érezni a fájdalmat, hagyni, hogy jelen legyen, fontos lépés a gyógyulás és fejlődés útján. (Kérlek, ne felejtsd el, ha bántalmazó kapcsolatban voltál, akkor mindig a bántalmazó a felelős a fájdalmadért. Vannak azonban kulcsfontosságú lépések, amikkel megtörheted azokat a mintákat, amelyek miatt újra és újra mérgező kapcsolatokba kerülsz. A könyvem ezekre a lépésekre koncentrál. A célom, hogy ezeket a lépéseket követve mindannyian rátaláljunk a szerelemben a boldogságra és a biztonságra).

Az utazás talán fájdalmas lesz, de nem vagy egyedül. Én itt vagyok veled.

Egy mérgező kapcsolat legmélyebb pontján többnyire megtapasztaljuk azt a fájdalmas élményt, hogy mivel a partnerünk nem tudott minket eléggé szeretni, nehezünkre esik megadni önmagunknak is a vágyott szeretetet.

Amikor a lelki sebeink diktálják, hogy kit szeressünk, akkor fájdalomból szeretünk. Csillapíthatatlan kapcsolatéhségünk kétségbeesésként nyilvánul meg. „Erősen szeretünk”, vagyis túlzottan, és miközben kívülről próbáljuk megszerezni a szeretetet, olyan embereket üldözünk az érzéseinkkel, akik nem tudnak vagy nem akarnak minket viszontszeretni.

Elfogadjuk a szeretet legapróbb morzsáját, még akkor is, ha az erőfeszítéseinket nem viszonozzák, mert ez eltereli a figyelmünket arról, akivé váltunk: olyan nők, akik úgy érzik, nem érdemlik meg a szeretetet. Túl jól ismerem ezt a helyzetet, mert én is voltam a gödör legmélyén azon tűnődve, vajon vége lesz-e egyszer a káosznak és a kiszámíthatatlan kapcsolatok körforgásának. Azt akartam, hogy végezze el helyettem valaki a piszkos munkát, és szeressen, mert én nem éreztem magamat szeretetre méltónak. De a lelkem mélyén tudtam, hogy a szeretetnek nem ilyennek kell lennie. Ha te is így érzed magad, tudd, hogy nem vagy egyedül. Nehéz megélni a fájdalmat és tudatosítani magadban, hogy gyógyulásra van szükséged olyankor, amikor azt sem tudod, hogyan kezdj hozzá.

Egy mérgező kapcsolat utóhatásain átküzdeni magad igazi érzelmi hullámvasút, néha magányos és egyszerűen csak fáradt vagy. De rám számíthatsz! Együtt tesszük meg ezt az utat, amíg vissza nem találsz önmagadhoz.

A terapeutám mindig azt mondta, hogy bármennyire fájdalmas egy szakítás, mindig segít abban, hogy visszataláljunk önmagunkhoz, és ezzel tökéletesen egyetértek. Mintha saját magad legjobb verziója állna a küszöbön, és ez akkor is így van, ha most nem így érzed. Olyan erős és szerető emberré váltam, akire a fiatalabb énemnek szüksége lett volna, és hiszem, hogy erre te is képes vagy.

Ez a tapasztalat hatással volt a karrierem jelentős részére. Terapeuta vagyok, időm nagy részét olyan emberek gyógyításával töltöttem, akiket meggyötörtek a nehéz és romboló párkapcsolatok. Sok mindent láttam már, és küldetésemmé vált, hogy segítsek az embereknek túllépni a mérgező kapcsolataikon, hogy boldog és sikeres felnőttekké váljanak.

Elindítottam a The Inner Circle (Belső kör) nevű online csoportot, amely biztonságos menedékhely azoknak a nőknek, akik szintén megjárták a poklokat. Egy biztonságos közegben gyűlhetnek össze, gyógyulhatnak, megoszthatják egymással az élményeiket, erőt meríthetnek egymásból. Ez nem csupán egy támogatócsoport, hanem túlélők közössége, akik azon munkálkodnak, hogy ismét teljes életet tudjanak élni.

A történetek és tanácsok, amelyeket meg fogok osztani veled, mind valódi tapasztalatból és őszinte segítő szándékból fakadnak. Én is voltam hasonló helyzetben, segítettem másokon, és most neked szeretnék segíteni. Egy csónakban evezünk, és hiszem, hogy elég erős vagy ahhoz, hogy túljuss ezen, és a végén még erősebbé válj.

Hogyan lehetne úgy átalakítani egy traumatikus szakítást, hogy úgy érezzük, az valójában egy kapu, amelynek a másik oldalán a gyógyulás és önmagunk jobb változata vár? Megvan a lehetőségünk arra, hogy a traumákra és a problémás kapcsolatokra úgy tekintsünk, ahogy azok jelen vannak az életünkben, és új megközelítéseket használva dolgozhatunk rajtuk, ahelyett, hogy csak beszélnénk róluk.

Ez nem tankönyv, amely definiálja a kapcsolati traumát. Itt az ideje, hogy ne álljunk meg a traumák felcímkézésénél. Meg kell értenünk, hogy mi a trauma, miért történt, és végül rá kell jönnünk, mit tehetünk azért, hogy már ne okozzon fájdalmat, elkezdhessünk gyógyulni és erősödni. Ebben a könyvben nemcsak párkapcsolatokkal fogok foglalkozni, megvizsgálom azt is, hogy a gyermekkorban kialakult kapcsolati mintáink hogyan jelennek meg felnőttkori párkapcsolatainkban. Ezért meg kell találnunk ezeknek a mintáknak a gyökerét: mi történt, miért és hogyan tudunk ezen változtatni a saját és a következő generáció érdekében.

A könyv három részből áll. Az Első részben megosztom veled azokat a szükséges lépéseket, amelyeket közvetlenül a fájdalmas szakítás után kell megtenni. Olyan kulcsfontosságú fogalmak, mint például a remetelét, randiszünet, Pandóra szelencéje, tudattalan és tudatos elköteleződések, illetve a külső és belső gyógyulás szembeállításáról is lesz szó. Miután talpra álltál, a Második részben elmélyülhetünk a belső gyógyulásban. Szó lesz az árnyék- és az egomunkáról, a mérgező szégyenről, a kötődési stílusokról, kapcsolati archetípusokról, egyéni és párkapcsolati túlélő üzemmódokról, és arról, hogy önmagad megértése hogyan segíthet hozzá, hogy olyan emberré válj, aki egészséges kapcsolatokat ápol. A Harmadik rész a kedvencem. Ebben a részben kerülünk vissza a randizás világába, és felhasználhatjuk a kemény munkával megszerzett tudást. Megismerkedünk a green flagekkel a közös alapértékek, a megérzés, az önreflexió és a reaktivitás fogalmával, valamint az új felső határral. Az ezekben a részekben bemutatott lépések, fogalmak és gyakorlatok együttesen kulcsfontosságú jelentőséggel bírnak abban, hogy kifejleszd a szükséges önismeretet és belátást ahhoz, hogy komoly változást idézz elő a párkapcsolataidban. Közben megosztom veled a saját élményeimet és azt, hogyan használtam ezeket az alapvető eszközöket arra, hogy kiszabaduljak az ismerkedési mintáim mérgező körforgásból. Mint egy nő, aki keresztülment már hasonlón, és mint pszichoterapeuta, akinek a szakterülete segíteni más nőknek kiszabadulni ebből a körforgásból, azért vagyok itt, hogy terelgesselek, miközben a gyógyulás útjára lépsz.

Megismered a gyógyulás különböző fázisait, hogyan kell kijelölni a saját határaidat és hogyan kezeld a nehéz érzéseket. De mindenekelőtt, megérted majd azt, hogy a gyermekkori élményeid hogyan formálnak téged és jelenlegi kapcsolataidat. Egy szakítást követően a hangulatunk ingadozik a magány, a szorongás és az optimizmus között, és ez a folyamat része. Lehet, hogy pszichológushoz is jársz majd pár hónapig, megbirkózol pár problémával, és úgy gondolod majd, hogy nincs már több rózsaszín elefánt, amíg aztán egyre több nem jelenik meg a terápiás üléseiden, amik életed azon területeire hívják fel a figyelmet, amelyeken még dolgoznod kell. A rózsaszín elefánt arra a nagy és egyértelmű problémára utal, amelyről mindenki tud, de senki sem akar beszélni róla. Annyira egyértelmű és különös, mint egy rózsaszín elefánt, mégis mindenki úgy tesz, mintha ott sem lenne. Mintha azt mondanánk, hogy nem veszünk tudomást valami nagyon fontos dologról.

Ahogy haladsz az utadon, egészségesebb határokat alakítasz majd ki, de közben rájössz, ehhez ki kell jelölni ezeket határokat, és ki is kell tartani mellettük.

Ez az „elmélyült belső munka”. Lesznek napok, amikor örülni fogsz bátor döntéseidnek, és megszabadulsz a fájdalomtól, de lesznek olyan napjaid is, amikor visszavágysz a régi életedbe.

Idővel azt fogod majd gondolni, ha elég hosszú ideig vezetted a naplódat és elég könyvet olvastál a témában, mindent megtettél azért, hogy meggyógyulj. Végül aztán rájössz, hogy a gyógyulás nem lineáris folyamat, hanem evolúció. Amint megszületik ez a felismerés, gyakori, hogy megtámad a negatív belső monológod és az egód, próbálják majd megakadályozni a további fejlődésedet: „Gyenge vagy, mert időre volt szükséged a gyógyuláshoz.” „Ha rövidesen nem találsz magadnak valakit, örökké egyedül leszel.” „Csak az idődet vesztegeted.” Azt akarom, hogy tudd, ezek csak az egód által kreált történetek, mivel a gyógyulás megköveteli a sebezhetőséget, ezt pedig az egód nem szereti.

Sajnos olyan világban élünk, amelyben a nőket arra biztatják, hogy a férfiakkal szemben gyengék és behódolóak legyenek. Aztán amikor összetörik a szívünket, azt mondják, hogy szedjük össze magunkat, keressünk valakit, hogy túllépjünk az előzőn, mintha a nők egyetlen értéke a párkapcsolatuk lenne. Félre kell dobnunk ezt a meggyőződést. Amikor szenvedtem, túlélő módban nehéz volt felépülnöm és erősödnöm. Kemény leckéket kaptam, és az utam rögös volt, de minden nehézség ellenére megérte.

Megváltoztathatjuk a történetünket. Ez a könyv a gyógyulás útját mutatja a mérgező kapcsolatok után, és azt, hogyan születhetsz újjá önmagad jobb változataként. Azért vagyok itt, hogy megvilágítsam számodra a gyógyulás útját.

ELSŐ RÉSZ

GYÓGYULÁS

1.

AZ ÉN TÖRTÉNETEM

Az exférjemmel a mesterképzésen ismerkedtem meg, mindketten a húszas éveink elején voltunk, nyolc hónap randizás után már jegyben jártunk, és egy évvel később összeházasodtunk. Megvettük az első közös otthonunkat, és azt terveztük, hogy belevágunk a családalapításba a diploma megszerzése után. Hiszen mi mást csinálnánk, mint kihúznánk az elvégezett feladatokat az Elvárások a fiatal párok felé listánkról?

Olyan szintű stresszt viseltünk el, amelyet csak a túlhajszoltság kultúrájában tartanak elfogadottnak. Nemes egyszerűséggel, az egónknak be kellett bizonyítania, hogy elég jók vagyunk a családunk számára. A figyelmünk nagy részét arra irányítottuk, hogy sikereinkkel kitörjünk gyermekkori traumáinkból, és első generációs bevándorlók gyermekeiként volt mit bizonyítanunk.

A „siker” felé vezető út hullámvasút volt, de meggyőztem magamat, hogy megéri kihúzni a teendőket a listánkról. Most már látom, hogy a férjemmel az érzelmi függés csapdájában vergődtünk, ami a szeretetbombázás, a távolságtartás, kibékülés, szakítás, kiszámíthatatlan viselkedés, valamint fizikai, lelki és szóbeli abúzus végtelen körforgása volt.

Emlékszem, amikor a volt férjem először megütött. Igen, utána feldúlt voltam és megdöbbentett, ami történt, de másnap a szüleimmel találkoztunk, ezért össze kellett szedni magam. A monoklimat alapozóval fedtem el, a vörös szememet pedig szemcseppel igyekeztem megnyugtatni. Féltem, hogy a sminkemet leizzadom, és lelepleződik az, amit rejtegetni próbálok: megaláztatás, szégyen, bűntudat. Úgy éreztem, elárulom a bennem élő nőt, aki segítségért kiált. Azt a nőt, aki tudta, hogy nem ez az élet vagy házasság, amit megérdemel. Még mindig emlékszem arra, ahogy folyamatosan ellenőriztem a tükörben, hogy az alapozó az arcomon maradt-e.

Éveken át kitartottam a házasságomban. Valójában segítségre volt szükségem, de fogalmam sem volt, hogyan kérjek. Olyan sokáig voltam mások támasza a magánéletemben és munkámban, hogy nem tudtam, hogyan engedjem meg másnak, hogy a támaszom legyen.

De egy történet bármilyen szomorú, mindig eljön a fordulópont. Az én történetemben ez váratlanul, egy esős kedd délutánon jött el. A házunk előtt álltam, eláztam és a kulcsaimat kerestem. Amikor beléptem az otthonom gyengén megvilágított előszobájába, meghallottam egy fantomhangot, ami megtorpanásra kényszerített. A fiatalabb énem hangját hallottam, ahogy felszabadultan nevetett.

Háttal a falnak lecsúsztam, a térdembe temettem az arcomat és úgy sikoltottam egyet, ami a fájdalom, frusztráltság és a régi énem utáni kétségbeesett vágy elegye volt. Akkor és ott rájöttem, hogy feladtam a boldogságomat, a személyiségemet és a lelki békémet egy olyan kapcsolatért, amelyben nem értékelnek.

Azon a napon megígértem magamnak, hogy nincs több bujkálás, nincs több felmentés, és nem fogom elárulni magam. Eljött az ideje, hogy visszavegyem a saját hangomat és az irányítást az életem fölött, újra felfedezzem azt az erős nőt, akit az éveken át elviselt elnyomás maga alá temetett. Soha nem beszéltem a férjemtől elszenvedett bántalmazásról. A családtagjaim nem tudták. A legjobb barátaim sem. Még a párterapeutánknak sem mondtam el. Ebben az időszakban nagyobb szégyent éreztem, mint amit valaha el tudtam volna képzelni. Azért szégyelltem magam, mert terapeuta vagyok, aki egy másik terapeuta segítségére szorul a házassága rendbehozatalához. Mondjam el neki, és viseljem el annak szégyenét, hogy az az erős és határozott nő, akit ő lát bennem, pofonokat kap? Nem voltam rá képes. Nem mondtam el neki az igazat. Akkor nem láttam ebben semmi kivetnivalót. Ennyire mélyen voltam. Elfedtem az igazságot, figyelmen kívül hagyva az árat, amit ezért fizetek, és az áldozatokat, amiket hoztam.

Emlékszem, akkoriban egy barátom azt mondta:

– Megváltoztál, és nekem ez nem tetszik. Mintha másik ember lennél. Már nem ragyogsz úgy, mint régen, nem nevetsz, nem élvezed az életet. Tudom, és te is tudod. Nem kell róla beszélnünk. Ha majd szeretnél beszélni, tudd, hogy én itt leszek.

Vigyorogva hallgattam végig a mondanivalóját, de közben belül zokogtam.

Az utolsó alkalommal, amikor a férjem fizikailag bántalmazott, véreztem, megsérültem és egy bordám megrepedt. Tudtam, hogy hívnom kell a rendőrséget, ez volt a legnehezebb dolog, amit valaha tennem kellett. Tudtam, ha megteszem, az egész életem visszafordíthatatlanul megváltozik. Ha megteszem, lehullik rólam az álarc. Ugyanakkor, az egyik részem pontosan tudta, nem élhetek így tovább. Ezt már nem lehetett megbocsátani. Ezt már nem lehetett letagadni. Véresen és sérülten kizárt az otthonomból a szomszédok szeme láttára. Ezt már képtelenség lett volna elrejteni. Nem akartam már így élni, ennél jobbat érdemeltem.

Az ajtó előtt kuporogtam és zokogva beszéltem a segélyhívó diszpécserével, akinek sikerült megnyugtatnia annyira, hogy meg tudjam adni a pontos címet. Miután a rendőrök kiértek, lefotóztak azon a helyen, ahol rám találtak. A földön, hisztérikus állapotban zokogva. Egy részem felszabadult, mert már nem kell többet az igazságot titkolnom, ugyanakkor szégyelltem magam.

A vádemelést követően végre elhagyhattam a férjemet.

A rendőr, aki az ügyemmel foglalkozott, biztosított, hogy a férjemet pár utcával odébb elkapták, és már biztonságban vagyok. Felhívták a nagybátyámat, aki átjött, és készített nekem egy biztonsági tervet, és elmondta, hogy mire számíthatok a következő pár napban. Letartóztatták az exférjemet, és beadtam egy 72 órás átmeneti távoltartási kérelmet. Később a rendőr felhívott, és az esetet követő napokban meglátogatott, hogy meggyőződjön, jól vagyok-e. Miután ismét találkoztunk a tárgyaláson, hagytam neki üzenetet, amelyben megköszöntem azt, amit azon a napon tett értem. Olyan sok ember segít minket a gyógyulás felé vezető utunkon, és ő egyike volt ezeknek.

A válásom után másik terapeutához kezdtem el járni. Emlékszem, megkérdeztem tőle, honnan fogom tudni, hogy jól vagyok azok után, ami velem történt.

Lehetséges, hogy a válasza nyugtalanító lett volna egyeseknek, de nekem pontosan ezt kellett hallanom, és akkor a lelkem mélyén éreztem, hogy bölcsebb leszek, ha szembenézek a kényelmetlen igazsággal: „Onnan szemlélve a veled történteket meglátod a tanulságot”.

Igen, segített meglátni a tanulságot, nyilvánvaló okok miatt a házasságomnak véget kellett vetnem, ám a nőnek, aki hozzáment ehhez a szörnyeteghez, fejlődnie kellett. Sok időbe telt, de ma már képes vagyok a régi énemet a barátomnak nevezni. Meg kellett tanulnom elengedni a múltat, hogy fejlődjek. Ha az a nap nem történik meg, nem vagyok benne biztos, hogy elég erős lettem volna, hogy elhagyjam a férjemet. Beszéltem, sőt még fantáziáltam is róla. De erre nem volt konkrét tervem egészen addig a napig.

Elhitettem magammal, hogy úgy tudok a házasságom jó részeire koncentrálni, ha elfedem az igazságot. Fel sem fogtam, micsoda érzelmi erőfeszítéseket tettem, és ezek mennyire gyötörték a lelkemet egészen addig, amíg el nem váltam. Az egészségem folyamatosan romlott, pedig még csak a húszas éveim végén jártam. Olvasd el ezt a mondatot még egyszer. Még csak a húszas éveimben voltam! Vissza se néztem, miután beadtam a válókeresetet.

Miután elhagytam a férjemet még keményebben dolgoztam azon, hogy megtörjem az érzelmi függés körforgását, és kezdjem begyógyítani a kapcsolataimon ejtett sebeket.

A gyógyulás felé vezető úton az egyik feladatom az volt, hogy felismerjem, miért maradtam olyan sokáig ebben a kapcsolatban. Pszichoterapeutaként a munkám során arra kellett rájönnöm, hogy ez az önfeladás mintájaként értelmezhető.

Az érzelmi abúzus viharos világában rekedve éltem gyerekkoromban. A szüleim folyamatosan veszekedtek, fizikailag is bántalmazták egymást, így azt gondoltam, hogy ez teljesen normális egy párkapcsolatban. Olyan érzelmekben vergődtem, amelyeket nem értettem, nemhogy irányítani tudtam volna. Ez a szélsőséges érzelmek felé terelt, és az egészségtelen kapcsolatok rabjává váltam. A házasságom kísértetiesen tükrözte vissza ezt az állapotot. A társfüggőségem pedig csak rontott a helyzeten. Arra jöttem rá, hogy olyan emberekhez vonzódtam, akik rajonganak értem, ha pedig nem rajongtak értem, unalmasak voltak a számomra. Így működött a szorongó kötődésem, ami keresztbe tett a kapcsolataimnak és az intenzív szexuális kapcsolat elvonta a figyelmemet a traumámról. Szerelmes voltam a lehetőség gondolatába, mindig olyasvalakit kerestem, aki képes kielégíteni a szükségleteimet, ahelyett, hogy végre felismertem volna, hogy ez csakis rajtam múlik. Sokáig tartott, de végül rájöttem, hogy jobban kell szeretni önmagamat. Nem volt kellemes felismerés, de utána minden a helyére került.

A gyógyulás göröngyös útjára szükségem volt, hogy szünetet tudjak tartani a toxikus kapcsolataimban, amelyek csak tönkretettek. Vissza kellett találnom önmagamhoz, hogy az idegrendszerem meggyógyulhasson, és a saját érzelmi sérüléseim alapján megvizsgálhassam, miért vonzódom ezekhez a kapcsolatokhoz. Mindezekről szó lesz az első részben, amelynek a címe: Gyógyulás.

Ám mindenekelőtt vállalnom kellett a felelősséget ezekben a helyzetekben meghozott döntéseimért. Nem volt könnyű, de megérte.

A bántalmazó, toxikus, vagy csak egyszerűen viharos kapcsolatokból való felépülést az önmegismerés útjaként látom, ami arra késztet minket, hogy mélyüljünk el a tudattalanunkban, és vállaljunk felelősséget a saját gyógyulásunkért. A tudatosabb és függetlenebb emberré válásunkról szól, hogy képesek vagyunk olyan döntéseket hozni, amelyek összhangban vannak az értékeinkkel és vágyainkkal.

Amikor elindulsz ezen az úton, készülj fel arra, hogy találkozni fogsz olyan helyzetekkel és kapcsolatokkal, amelyek kihívás elé állítják az új énképedet. Lehet, hogy a régi párod próbál majd visszalopakodni az életedbe, lehet, hogy a családtagjaidnak továbbra is lesznek helytelen kérései, vagy az is lehet, hogy új partnerek jelennek meg a saját problémáikkal. Kezded majd felismerni, hogy a toxikus kapcsolatok nemcsak párkapcsolatok lehetnek, hanem más formában is megjelenhetnek. Ebben a könyvben elsősorban a toxikus párkapcsolatok hatásaira és a felépülésre fogok koncentrálni. Figyelembe véve mindezeket a leírtak nagy része a nem csak a párkapcsolatokra vonatkozik.

Elképzelhető, hogy ezen az úton megkérdőjelezed, tényleg sikerült-e magad mögött hagyni a múltadat, készen állsz-e arra, hogy kijelöld a határaidat, és abba tudod-e hagyni a megváltó szerepében való tetszelgést. Végeredményében azonban emlékeztetned kell magadat arra, hogy megérdemled a nyugalmat, kölcsönös tiszteletet és az érzelmi biztonságot, és továbbra is olyan döntéseket kell hoznod, amelyek a javadat szolgálják.

A GYÓGYULÁS NEM LINEÁRIS FOLYAMAT

A gyógyulás útjában van pár vargabetű, zord völgyek és ragyogó csúcsok között fogsz kalandozni. Ebben a kalandban váratlan helyekre eljutva szembesülhetsz személyiséged azon részeivel, amelyeket hosszú ideig rejtegettél. Elönthet érzelem és tudatosság, ami letaglózó élmény lehet. Ráébredhetsz arra, hogy az, ahogy eddig értelmezted az életedet és a kapcsolataidat, már egy másik valóságot tükröz.

Gyakran fájdalmas lehet darabjaira szedni a régi meggyőződéseinket és átformálni úgy, hogy a világról alkotott új képünkhöz igazodjon. Mintha letisztítanánk egy ősrégi leletet, amely évszázadokon át a föld alatt pihent, ez lassú folyamat, de amikor végre letisztul minden, az eredmény lenyűgöző. Hosszú időn át tartogattad magadban a múltbeli traumáidat és megoldatlan érzéseidet Pandóra szelencéjében. Rémisztő lehet a szembenézés és az elengedés, de elengedhetetlen a fejlődéshez és a gyógyuláshoz.

A felfedezés hatására egy napon azt érezheted, hogy fejlődést értél el, a következő napon viszont azt tapasztalhatod, mintha visszakerültél volna az út elejére. Találkozni fogsz olyan hátráltató tényezőkkel és akadályokkal, amelyek miatt megkérdőjelezed azt, hogy egyáltalán fejlődtél-e. Ilyenkor fontos emlékeztetni magadat arra, hogy a gyógyulás folyamat, nem pedig a cél.

Légy türelmes önmagaddal, és fogadd el a folyamatot minden varbetűjével együtt, így nemcsak a célt tudod majd értékelni, hanem az út szépségeit is. Minden kis előrelépés már haladás. Megtanulsz tudatos döntéseket hozni, és megfontoltan elköteleződni a kapcsolataidban, hogy felépülj, boldog és sikeres ember legyél.

Készülj fel életed utazására! Fogadd el a gyógyulás és önfelfedezés útját, amely visszavezet önmagadhoz. Első lépésként pakold ki az érzelmi szekrényed hátuljából Pandóra szelencéjét.

PANDÓRA SZELENCÉJE

Mindannyiunkban rejtőzik Pandóra szelencéje, amely tele van a felszín alatt lapuló feldolgozatlan traumákkal és begyógyításra váró érzelmi sebekkel. Ezeket az elfeledett érzéseket, traumákat ignoráltuk azért, hogy korábbi kapcsolatainkat túléljük, mégis befolyásolták azokat. Ez a szelence fájdalmas emlékeket őriz mérgező kapcsolatokról, egészségtelen mintákról, érzelmi abúzusról, elhagyatottságról, elutasításról, árulásról és sok másról.

Gyakran próbálunk ezekkel a fájdalmas emlékekkel úgy tenni, mintha nem léteznének. Mégis mázsás súlyként húz le a mélybe. Az érzelmi sebek béklyóiból úgy tudunk kiszabadulni, ha Pandóra szelencéjét teljesen kitakarítjuk. Ehhez viszont a pszichénk legmélyére kell utazni, szembenézni azokkal démonokkal, amelyek régóta kísértenek. Ha ezt nem tesszük meg, akkor ugyanezek a démonok Pandóra szelencéjéből átszivároghatnak a kapcsolatainkba. A gyermekkori traumák felnőttkori traumákká válnak.

Ijesztő és nehéz feltárni a múltbeli élményeidet, de a legfontosabb, hogy nyitottak legyünk a folyamatra. Nem kell tökéletesnek lenni, és nem kell mindenre emlékezni azokból a dolgokból, amelyek azzá tettek minket, akik vagyunk. Minden azzal kezdődik, hogy egyszerűen kijelentjük, hallgatunk a megérzéseinkre és a tudattalattinkra, ahogy megmutatják a személyiségünk azon részeit, amelyek jelenleg a kapcsolataink árnyékában leselkednek. Ha így teszünk, a megérzéseink felerősödnek, az elutasítás hangjai elhalkulnak. Tisztánlátásunk élesebbé válik, ahogy a trauma rétegenként leválik. Úgy vezet a gyógyulás ösvényén, ahogy a pislákoló fény mutatja az utat a sötétben.

Amint elég bátor leszel ahhoz, hogy szembenézz a téged kísértő démonokkal, nem tudnak a múlt fogságában tartani. Bízol majd a megérzéseidben, tudni fogod, hogy szíved legmélyére vezetnek, ahol megleled a választ arra a kérdésre, hogyan legyél jelen a kapcsolataidban. Megtanulsz a belső hangodra hallgatni, hogy felfigyelj a megjelenő red flagekre, és olyan döntéseket hozz, amelyek az igazi önmagaddal összeegyeztethetőek.

Először tegyél fel magadnak ilyen kérdéseket: Mit kell tudnom arról, hogy a múltam hogyan befolyásolja a jelenlegi kapcsolataimat? Milyen minták voltak jelen a gyermekkori és a felnőttkori kapcsolataimban egyaránt? Elhagyatottság? Árulás? Érzelmi elhanyagoltság? Mellőzöttség érzése? Próbálj engedni a megérzésednek, hogy elvezessen a válaszokhoz.

Ha normalizálod a régi sebek feltárásának folyamatát, kezded megérteni azt, hogyan formáltak ezek a sebek téged és milyen hatást gyakorolnak a jelenlegi életedre. Add át magadat az utazásnak, add meg magadnak azt a könyörületességet, amit megérdemelsz, és találj vigaszt abban, hogy nem vagy egyedül.

Csak akkor láttam meg azokat a mintákat, amelyek sok kapcsolatomra hatással voltak, amikor kinyitottam Pandóra szelencéjét. Az a felismerés, hogy a múltam még mindig beleszól a jelenlegi életembe, segített abban, hogyan tudok ebből kitörni.

Visszatekintve látom, hogy egy visszatérő minta került elő a párkapcsolataimban. Olyan férfiakhoz vonzódtam, akik hajlamosak voltak eltűnni, hitegetni és váratlanul szakítani. Huss! Már el is tűntek, előzetes figyelmeztetés nélkül. Ez visszatükrözte édesapám elvesztését, aki váratlanul hunyt el. Nyilvánvaló, hogy tudat alatt olyan partnereket kerestem, akik az édesapám hirtelen és váratlan távozását tükrözték vissza, ezzel erősítve az életemben a váratlan és megmagyarázhatatlan űr keletkezését.

Ahogy a házasságomon gondolkodtam, rájöttem, hogy olyan egyszerű dolog is, mint például az, hogy a férjem leugrott a boltba, szorongást váltott ki belőlem, ami mélyen gyökerezett az emlékemben, amikor értesültem édesapám haláláról. Feszülten figyeltem a lakásunk ablakából, ahogy megteszi rövid útját a szemközti boltba, közben pedig beleőrültem abba az irracionális félelembe, hogy talán soha nem jön vissza. Minden elválásunk után rettegve vártam a telefonhívást a rossz hírekkel. Ez az állandó szorongás új megvilágításba került, amikor az egyik egyetemi professzorom a csoportos tanácsadásórán azt mondta: „Így nem lehet élni. Muszáj lesz ezzel foglalkoznia.”

Az elhagyatottságtól való folyamatos félelem hű társammá vált a mindennapokban, számomra ez a normális élet része volt, én pedig akaratlanul elfogadtam. Ekkor kezdtem elgondolkodni arról, hogy édesapám elvesztése milyen mély nyomott hagyott bennem. Bár a tudatos énem nem gondolta ezt elhagyatottságnak, de a bennem élő sebezhető gyermek másképpen látta.

A nőkkel kialakított baráti kapcsolataimban gyakran láttam meg az összetett és megoldatlan dinamikát, amelyet az édesanyámmal tapasztaltam meg. A szóbeli és érzelmi abúzus, az elhagyatottság és a visszautasítástól való folyamatos félelem kényszeresen alkalmazkodó baráttá tett, akire mindig számíthatott mindenki, még akkor is, ha ez a saját káromra történt.

Ahogy érettebb lettem, észrevettem, hogy a húszas éveimben tapasztalt dühöm sok szálon kötődött ahhoz, ahogy a valódi érzéseimet elfojtottam. Ahelyett, hogy teret adtam volna az érzéseimnek, az meggyőződésem kísértett, ha kinyilvánítom az érzéseimet, elutasításba fogok ütközni.

Szakmailag abban a szerencsés helyzetben voltam, hogy kivételesen tehetséges főnökkel dolgozhattam együtt. Mégsem tudtam megállni, hogy az édesanyám iránt érzett csalódottságomat kivetítsem rá, főleg akkor, ha késésben voltam valamivel. Amikor udvariasan megkért arra, hogy a teljesítés napján nyújtsam be az elszámolásaimat, elkapott rettegés, és meg voltam arról győződve, hogy neheztel rám a késés miatt.

Azonban a tettein keresztül akaratlanul menedéket biztosított az önreflexióra. Nyájas, türelmes és megértő személyiségével folyamatosan dacolt az ellenségeskedésre vagy ridegségre vonatkozó elvárásaimmal.

Végül egy határozott felismerést tettem: a kapcsolatra vetett árnyékok mind tőlem származnak. Kulcsfontosságú volt, hogy szembenézzek a múltam kísérteteivel, akik Pandóra szelencéjében szunnyadtak. Miután fejest ugrottam Pandóra szelencéjébe, belém hasított a kérdés, és most hogyan tovább. Tegyem meg a nagy lépést, és induljak el a gyógyulás útján, vagy tegyek mindenkit továbbra is boldoggá, miközben azt a régi belső hangot hallgatom, ahogy azt hajtogatja, hogy figyeljek inkább a biztonságra a kapcsolataimban?

A Pandóra szelencéjében tárolt trauma és rossz emlékek felszínre hozása az egyik legfontosabb lépés a gyógyulás felé, ehhez kulcsfontosságú gyakorlathoz pedig vissza fogunk még térni. Nem lesz könnyű félrelökni a félelmet vagy a szégyenérzetet, hogy kitisztítsuk Pandóra szelencéjét, de elképesztően fontos és hihetetlenül hálás élmény.

2.

DÖNTÉS, ELKÖTELEZŐDÉS ÉS KINYILATKOZTATÁS

Az öngyógyítás útjára lépni gyakran azt jelenti, hogy átértékeljük a kapcsolatainkat. Néha ez a befelé figyelés arra az ijesztő felismerésre vezet rá, hogy az igazi fejlődéshez bizony kapcsolatokat muszáj megszakítani vagy átalakítani.

Kapcsolatokat megváltoztatni vagy megszakítani sohasem könnyű, akkor pedig különösképpen nehéz, ha a változás reményében időt és energiát fektettél a kapcsolatba. Ha érzelmi élmények kötnek egy másik emberhez, természetes, ha veszteséget érzel és gyászolod a jövőt, amit azzal a személlyel terveztél.

Azt azonban fontos észben tartani, hogy az önszeretet gyakran azt jelenti, hogy dönteni kell: maradsz olyan kapcsolatban, amely már nem elégíti ki az érzelmi szükségleteidet, vagy vakmerően kilépsz a kapcsolatból. Lehet, hogy egy egész életet leélsz úgy, hogy semmibe vetted az alapvető érzelmi szükségleteidet. Itt az ideje, hogy megtanuld újra kiépíteni a kapcsolatot önmagaddal, miután elhanyagoltad azért, hogy másokkal alakíts ki kapcsolatot.

Azáltal, hogy kapcsolatba kerülünk a saját érzelmi szükségleteinkkel tisztább képet kapunk arról, hogy kik vagyunk, mit keresünk és hogyan akarjuk érezni magunkat egy kapcsolatban.

Nagyon fontos volt számomra az exférjem, de egy ponton ráébredtem arra, hogy a saját érzéseimet folyamatosan félretettem az ő kedvéért. Olyan volt, mintha újra azokat a köröket futnám, amelyeket gyermekkoromban futottam.

Már megtanultam, hogyan tudom újra a saját érzelmi szükségleteimet a középpontba helyezni. Például elsőbbséget élvez az életemben az önigazolás, mivel nincs szükségem arra, hogy valaki más azt mondja, elég volt belőlem, és természetesen arra sincs szükségem, hogy előadjam magamat azért, hogy „elég legyek”. Tiszta és érthető határokat fektettem le, ami azt jelenti, hogy én határozom meg, mi elfogadható számomra egy kapcsolatban. A tudatosságomnak köszönhetően ráhangolódtam az érzéseimre. Keményen dolgozom azért, hogy a kapcsolataimban biztosítsam a kölcsönösség egyensúlyát.

Az érzéseimre hangolódás, és az, hogy ténylegesen hallgatok az érzéseimre szintén fontos. Ezért helyezem előtérbe az öngondoskodást. Ez arról szól, hogy elfogadom és tisztelem az érzéseimet és foglalkozom velük, ezzel biztosítva, hogy mentálisan és érzelmileg is kiegyensúlyozott legyek. Arra törekszem, hogy önazonos maradjak, hű az érzéseimhez. A nehéz időszakokat az ellenállásommal vészelem át, nem pedig azzal, hogy formál a környezetem, mert emlékeztetem magamat arra, hogy minden kihívás lehetőség a fejlődésre.

Megtanultam az érzelmi fejlődés, a nyitottság és az alkalmazkodás fontosságát, és gondoskodom arról, hogy minden interakciómat tisztelet és felelősség járja át. Mindent megteszek azért, hogy soha többé ne tegyem félre az érzéseimet azáltal, hogy szem előtt tartom ezeket az érzelmi szükségleteket.

Ez az erőteljes, ugyanakkor ijesztő önszeretet a legszeretetteljesebb és legirgalmasabb tett, mint amit valaha önmagamért tehettem. Olyan módokon eszközöltem mélyreható változást a saját érzéseim tiszteletben tartásában, amelyekről azt gondoltam, hogy soha nem kapok rá engedélyt.

Ám eljutni ide nem volt olyan egyszerű. Tudat alatt megfogadtam, hogy kitartok a kapcsolatom mellett, mert rettegtem az újrakezdéstől, és attól, hogy nem találok mást. Ez a meggyőződés mélyen az egóban gyökerezik. Az ego azt mondja, hogy a világ számára akkor értékes, ha intim közelségben vagyok egy férfival. Amikor az egóról beszélek, arra a belső hangra gondolok, amelyet a társadalom vagy mások véleménye formál. Az a hang néha elhiteti velünk, hogy az értékünket a külső visszaigazolások határozzák meg, például az, hogy benne maradunk-e egy kapcsolatban, függetlenül attól, hogy boldogok vagyunk vagy biztonságban érezzük magunkat a másik mellett. Tehát, amikor azt mondom, hogy az én meggyőződésem „mélyen gyökerezik az egóban”, azt úgy értem, hogy nem a szívemre és a lelkemre hallgattam, hanem inkább a társadalmi elvárásoknak akartam megfelelni.

A kapcsolatban maradni azt jelentette, hogy belső érzelmi viharral küzdöttem meg, és már kifáradtam a harcban, ami aztán sok sikertelen szakítási kezdeményezést eredményezett. Az exférjem egyre mélyebbre merült a saját érzelmi mocsarában, és azt akarta, hogy mentsem meg és gondoskodjam róla, viszont közben teljesen elveszítettem önmagamat. A gondozója voltam és a pszichológusa, még akkor is, amikor nem dolgoztam. Elvesztettem önmagamat, hogy őt megmentsem, ez pedig nem volt elfogadható lehetőség számomra.

A gyógyuláshoz döntésre, kinyilatkoztatásra és kitartásra van szükség. A döntés, hogy meggyógyulsz, azt jelenti, hogy kinyilatkoztatod az új igazságot a támogató rendszerednek (barátok, családtagok, pszichológusok) és függetlenül attól, hogy mennyire nehéz ez az út, te ki fogsz tartani.

A DÖNTÉS

Nem volt egyszerű meghozni a döntést a válásról. A bűntudat, a szomorúság és a zavarodottság érzésével küszködtem. Ám végeredményében tudtam, hogy számomra ez a jó döntés. Csábító volt az exférjemre kenni a kapcsolatunk hibáit. De muszáj volt elfogadnom, hogy volt idő, amikor cserben hagytam vagy elárultam saját magamat azért, hogy a kapcsolatunknak kedvezzek.

Lehet, hogy te is válaszút előtt állsz, vagy hasonló döntéssel küszködsz éppen, de tudd, azzal soha nem foghatsz mellé, ha a gyógyulásod érdekében magad mellett teszed le a voksod. Ahogy egyre közelebb kerülsz a döntésedhez, elképzelhető, hogy olyan események sorozatával fogsz találkozni, amely miatt meglátod, mi tartott addig vissza. El kell fogadni és le kell rázni magadról a tudattalan fogadalmaidat.

TUDATTALAN FOGADALMAK

A tudattalan fogadalmak olyan ígéretek és megállapodások, amelyeket magaddal kötsz, de valójában soha nem leszel teljesen tudatában ezeknek. Sok fajtája lehet ezeknek a fogadalmaknak, például a meggyőződés, hogy nem vagy méltó a szeretetre, és ha kilépsz egy toxikus kapcsolatból, soha többé nem találsz új társat magadnak, vagy mások boldogságáért muszáj áldozatot hoznod. Megjelenhetnek ezek a fogadalmak bűntudatként, szégyenérzetként vagy félelemként, az érzések pedig akadályoznak abban, hogy kilépj egy toxikus kapcsolatból.

Ahogy a gyógyulás útjára lépsz, először fel kell ismerned a tudattalan fogadalmaid alattomos természetét. A rejtett ígéretek és megállapodások, amelyeket magaddal kötöttél könnyen láncolnak toxikus mintákhoz, és akadályoznak abban, hogy érdemi változáson menj keresztül. Szorosan hozzákötnek a régi mintáidhoz, nehéz ezeket észrevenni és még nehezebb változtatni rajtuk. A tudattalan fogadalmak gyakran mélyen benne vannak a pszichénkben, és ahhoz, hogy megszabaduljunk tőlük szükségünk lesz tudatosságra, bátorságra és együttérzésre. Otthagyni valamit nem mindig egyszerű, különösképpen akkor nem, amikor olyan múltbeli traumákkal találkozunk, ami a magunkról alkotott meggyőződéseinket és világunkat alakította.

Ám ahogy észreveszed a tudattalan fogadalmaidat teljes valójukban, a szorításuk kezd enyhülni. Megkérdőjelezed azokat a meggyőződéseket, amelyek eddig visszatartottak, és kezdesz tudatos döntéseket hozni, amelyek összhangban vannak azzal, amire valójában szükséged van a kapcsolataidban, hogy biztonságban és boldogságban érezd magad.

Ismét emlékeztetni szeretnélek arra, hogy ez nem könnyű utazás. Legyél türelmes önmagaddal, miközben gyógyulsz. Minden egyes lépéssel, amelyet a tudattalan fogadalmaidtól megszabadulás felé teszel, újítsd meg a gyógyulásoddal kapcsolatos fogadalmadat, amelyet magadnak tettél.

A (TUDATOS) FOGADALOM

Általában, amikor a gyógyulás útja göröngyössé válik megjelenik bennünk az ellenállás, főleg akkor, amikor a dolgok nem úgy alakulnak, ahogy elképzeltük. Ahogy az utunk arra kényszerít, hogy olyan nehéz döntéseket hozzunk meg, amelyeknek a következménye kevesebb telefonhívás és visszafogottabb társasági élet lehet, a változás szükségességét is meg fogjuk kérdőjelezni. De a gyógyulás nem lineáris folyamat, a fejlődés a komfortzónán kívül kezdődik.

Csábító gondolat, hogy kivárod, amíg valaki más megváltozik, ahelyett, hogy kitartanál a saját fejlődésed mellett. Lehet, hogy visszatér a régi párod, aki kámforrá vált, de szeretne még egy esélyt. De mindketten tudjuk, hogy ez az út ismét a fájdalomhoz vezet.

Amikor elköteleződsz magad mellett, minden megváltozik. Kezded megérteni azokat a mintákat, amelyek sokáig visszatartottak. Teljesen új szemléletet és tudatosságot fogsz ezzel tapasztalni, a múltbeli kapcsolataidat tisztábban fogod látni. Minden lépéseddel közelebb kerülsz majd az önszeretethez. Ez hosszú út, és fontos, hogy közben légy kedves magadhoz.

Számomra a válás nemcsak annyit jelentett, hogy összepakoltam és elköltöztem, hanem határozott fogadalom is volt, hogy ezentúl a saját boldogságomat mindenek fölé helyezem, még akkor is, ha ez azt jelentette, hogy eldobom a jövőt, amit már elterveztem.

Nem volt könnyű meghozni ezt a döntést. Annak a gondolata, hogy magam mögött hagyok mindent, ijesztő volt. De abban a pillanatban ráébredtem, ha ott maradok ahol fájdalmat okoztak nekem, késleltetem a gyógyulási folyamatot.

Visszatekintve a döntés, hogy elválok csak az első lépésem volt a saját boldogságomért való felelősségvállalásban. Bár akkoriban megkérdőjeleztem a döntésemet, de megtanított az önszeretet fontosságára, és arra, micsoda ereje van a magunknak tett fogadalmaknak. Megtanultam, hogy néha önmagunkat kell az első helyre tennünk, a saját jólétünket kell minden más elé helyeznünk.

Vegyünk tehát egy mély lélegzetet, és kötelezzük el magunkat a gyógyulás és fejlődés mellett. Az ellenállás talán erős lesz, de te erősebb vagy. Amikor pedig próbára teszik az erődet, megtanulhatod azt is, hogyan engedd a támogató rendszerednek azt, hogy segítsen rajtad. Ezért fontos, hogy kinyilatkoztasd a gyógyulási szándékodat. Ezzel jelzel a környezetednek, hogy új ösvényre léptél a gyógyulás útján.

A KINYILATKOZTATÁS

Meghoztad a bátor döntést, hogy elindulsz az önismeret és gyógyulás útján. Felismerted, hogy a múltbéli minták már nem működnek, és ideje, hogy kezedbe vedd az irányítást. De ezt az utat nem teheted meg egyedül, szükséged lesz támogatásra.

Eljött az ideje, hogy közöld a környezeteddel, elkötelezted magad a gyógyulás mellett. Ez a kinyilatkoztatás nem csupán szavakból, hanem tettekből is áll. Arról szól, hogy nem mész el randizni olyanokkal, akik a régi toxikus mintát hozzák be az életedbe, és megválogatod, kivel töltöd az idődet. Tudatosan elhatárolódsz olyan kapcsolatoktól és helyzetektől, amelyek csak elveszik az energiádat.

A gyógyulás nem lineáris, és természetesen nem csak szeretet és csillogás vár rád. Ellentmondásokra, hamis kezdetekre és ezek sokféle árnyalatára számíts, ha úgy döntöttél, hogy nem szeretnéd tovább ismételgetni a fájdalmas mintákat. Lesznek akadályok, legyen szó az exedről, aki éppen akkor bukkan fel, amikor már eleged volt belőle, az idegesítő családtagról, aki akkor akar „kölcsön kérni’ pénzt, amikor kijelölted a határaidat, vagy egy új jelöltről, akinek nem pár kell, hanem inkább egy szülő. Ezek közül mindegyik teljesen normális jelenség, és számíthatsz is rá. Egyes problémák megkövetelik majd, hogy mélyebbre áss, ezért mások azt látják, hogy „szörnyen elfoglalt” vagy, valójában a depressziótól szenvedsz. Tudatossággal kell kezdeni, felismerve azt, hogy változásra van szükségünk, és nem térhetünk vissza a régi helyszínekre. Képzeld azt, hogy a tudattalanod régi történeteket mesél, amelyeket át kell értékelned, hogy teljessé tegyen téged.