Simonnak és Jemnek

„Még mindig szeretném tudni, hogy miért voltunk olyan sikeresek az ABBA-val. De fogalmam sincs. Úgy értem, jó dalokat írtunk, jó felvételeket készítettünk, és a lányok nagyszerű énekesek. Nem ez volt az oka. Van valami más, amit nem lehet meghatározni, aminek, ha úgy vesszük, semmi köze hozzánk.”

Benny Andersson, ABBA

BEVEZETÉS

Manapság igen sokan teljesen megszoktuk, hogy az ABBA mindenütt jelen van, szinte a levegőben is, amit belélegzünk. Csak egy véletlenszerű példa a saját élményeimből: 2023 nyarán egy franciaországi piacon sétálva hallottam, ahogy az egyik árus, miközben aprót keresett a vásárlónak, hirtelen énekelni kezdett: „Money, money, money!” Aztán mentem tovább, és beültem egy kávézóba, ahol megszólalt a Knowing Me, Knowing You. Visszafelé menet, a szálláshoz vezető úton megálltam egy szupermarketben, ahol a Take a Chance on Me szólt a háttérből, miközben a kosaramba pakoltam az élelmiszert.

Három véletlenszerű találkozás az ABBA zenéjével, körülbelül másfél órán belül. Ahogy az ember Európában jár-kel manapság, néha könnyű azt érezni, hogy ez az ABBA világa, mi pedig csak élünk benne.

Ami viszont egyre nehezebben idézhető fel, az az, hogy nem mindig volt ez így. Talán sokakat meglepne – például azokat, akik boldogan tolonganak a londoni ABBA Voyage Show-n, miközben ABBA-pulóverek, ABBA-kulcstartók és ABBA-teástálcák között böngésznek az aréna boltjában –, hogy az ABBA iránti rajongás valaha olyan érzés volt, amelyet ki sem mert mondani az ember. Vagy legalábbis egy iskolaudvaron tizenhárom évesen biztosan nem. De ahogy majd látni fogjuk, e sorok szerzője – aki gondosan rejtegette az 1975-ös ABBA albumot előre felvett kazettán – erről saját tapasztalatból tud tanúságot tenni.

Tény, hogy hosszú időn át úgy tűnt, az, hogy honnan jött az ABBA – Svédországból, illetve az 1974-es Eurovíziós Dalfesztiválról, ahol először váltak ismertté –, szűk korlátokat szabott annak, hogy mit jelenthet a zenéjük, vagy hogy mit képviselhet a zenekar az emberek számára. Majdnem három évvel a Waterloo brightoni előadása után a The Guardian kritikusa a ritka ABBA-koncertek egyikét így írta le: „Négy euroszemély elegáns eurorock popot” játszik, majd így zárta értékelését: „Jó, hogy végre négy arcot tudunk társítani ehhez a kellemes hangzáshoz”. Márpedig a kritikai szókincsben aligha akad lesújtóbb minősítés, mint a „kellemes”. Ami pedig az „euro” kifejezést illeti – mint az „euroszemély” és „eurorock” –, ez is rendre felbukkan az ABBA-val kapcsolatos írásokban, és ritkán pozitív értelemben.

Három évvel később, 1979-ben az amerikai rockkritikus, Robert Christgau a Village Voice hasábjain már nem is próbálta szépíteni: „Találkoztunk az ellenséggel – és ők azok.” Ugyanebben az évben a The Guardian kritikusa az ABBA-t „eldobható popdalok gyártóinak” nevezte – ez is gyakori vád volt. Ami valahol érthető, bár (így, visszatekintve) elég furcsa „eldobhatóként” jellemezni valamit, ami fél évszázad múltán is velünk van, s aminek az alkotói a saját múzeumukat is megkapták a szülővárosukban.

Ahogy az ABBA próbált utat törni magának a világban, egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy az Eurovíziós Dalfesztivál egyszerre jelentett katapultot és csapdát. A brightoni színpadról kilőve még hónapokkal, sőt évekkel később is azt látták, hogy a díszletek velük együtt repülnek, és újra visszarántanák őket.

Tehát svéd előadó, eurovíziós előadó: az ABBA és védelmezőik sokáig küzdöttek azzal, hogy választ adjanak erre a két vádra – amelyekkel kapcsolatban az a kellemetlenség, hogy védhetetlenül igazak voltak.

„Személy szerint gyűlölöm, amit képviselnek – és szerintem zseniálisak” – írta egy kritikus 1979-ben. Ez legalább már valami enyhülés jele volt. De azt is mutatta, hogy még az ABBA hívei is kénytelenek voltak csűrni-csavarni az álláspontjukat. Olyan nagyszerű – és mégis olyan ciki. Nem lenne szabad tetszenie – de nyilvánvalóan tetszik. Még a legnagyobb rajongók is gyakran beismerték, hogy van valami megfoghatatlan az ABBA-ban, valami, ami kívül esik a megértés határán.

És akkor ott volt a nyilvánvaló sikerük, ami újabb problémát jelentett a kritikusok számára. „Kalkuláltan kommersz” – hangzott az ismétlődő vád, különösen Svédországban, ahol a „Volvo után a legnagyobb exportcikk” típusú megjegyzések gyakran magas lóról odavetett megvetést sejtettek. De az a baj ezzel a váddal, hogy csak utólag lehet megfogalmazni: kereskedelmi bukás esetén ugyanis senkit sem vádolnak „kalkuláltan kommersz” hozzáállással. És nem veszi figyelembe, hogy az ABBA sikere – annak formája, mértéke és időtartama – gyakran magukat az ABBA tagjait is meglepte. A popzene világában ugyanis a siker ritkán kiszámítható. Végső soron ők csak tették, amit tettek, aztán várták, hogy mi lesz belőle. És hogy mi lett belőle, az rajtunk múlott – a hallgatóságon. Ez azt is jelenti, hogy a zenekar tagjai később megtapasztalták azt az érzést – amely nyilvánvalóan felemelő, de talán néha rémisztő is –, hogy olyan erőket szabadítottak el, amelyeket nem tudtak teljes mértékben irányítani.

És ezek közül az erők közül melyik a legfőbb? Hát mi. Az előttünk álló oldalakon ezzel is el kell számolnunk.

Ugyanakkor, bármennyire is az életünk részei, jelenlétük gyakran valami távolsággal párosult, valami hideg, talán kimért vonással. Azok, akik nem svédek, hajlamosak ezt a „svédségnek” tulajdonítani – azaz valami visszafogott, szenvtelen jelleget vélnek felfedezni a zenéjükben és személyiségükben, amit aztán a nemzeti karakternek tudnak be. Ez azonban túlságosan leegyszerűsítő és elhamarkodott állítás, sőt talán kissé arrogáns is, így lehet, hogy megérne egy alaposabb vizsgálódást. Mint annyi minden más is az ABBA-val kapcsolatban.

Az ABBA – és ezt nagy valószínűséggel állíthatjuk – az a zenekar, amelyet a legjobban ismersz, miközben valójában alig ismered. Persze vannak ABBA-rajongók és szuperrajongók, akik Agnetha, Björn, Benny és Frida minden megnyilvánulását kutatják és rendszerezik, ami egyszerre lenyűgöző és alázatra intő. (Valójában nemrég töltöttem egy hétvégét néhányukkal Stockholm környékén – erről később még szó lesz.) De azon a kevésbé szakavatott, alkalmi terepen, ahol az ABBA az átlaghallgatóval találkozik – ott, amit én ennek a könyvnek a szempontjából a legizgalmasabb színtérnek tartok –, elmondható, hogy gyakran elég ködös a róluk alkotott kép.

Még karrierjük csúcsán is tartottak némi távolságot a világtól – a világ pedig csak évekkel a feloszlásuk után ölelte őket igazán keblére. Így fordulhatott elő, hogy ma sokkal jobban ismerjük a zenéjüket, mint bármi mást velük kapcsolatban. A tagok minden definíció szerint szupersztárok, mégis, 2024-ben, még azok között is, akik rajonganak értük, ritka, hogy valaki biztos szemmel különböztesse meg Bennyt Björntől – vagy Agnethát Anni-Fridtől. Tudjuk talán, hogy két pár voltak (Björn és Agnetha, ugye? Benny és Anni-Frid?), akik elváltak, de mégis folytatták a közös munkát, sőt, a szakítás fájdalmát olyan örökzöldekben dolgozták fel, mint a The Winner Takes it All vagy a Knowing Me, Knowing You. Csakhogy a második dalt Björn két évvel azelőtt írta, hogy elváltak volna Agnethával, akkor, amikor még együtt voltak, látszólag boldogan, a második gyermekük érkezését ünnepelve. Benny és Frida pedig csak azután házasodtak össze, hogy Björn és Agnetha már szakítottak, szóval…

Az igazság az, hogy nem tudunk sokat – és amit tudunk, az is gyakran téves, kitalált, találgatás vagy (leggyakrabban) puszta kivetítés. A teljes dicsőség az ABBA-t csak „posztumusz” találta meg, miután leléptek a színpadról, és elhagyták a stúdiókat. Így jött létre az a ritka tisztaság, amelyet a poptörténelem ritkán ismer, és ami a közösségi média korában szinte lehetetlen: Agnetha, Björn, Benny és Frida az emlékezetünkben legfőképp egy sebezhetetlennek tűnő dalgyűjteményként élnek tovább, amelyet sokan kifogyhatatlan lelkesedéssel hallgatunk újra meg újra. A dalokat – azokat tényleg ismerjük.

De hogyan ismerjük őket? Az ABBA gyakorlatilag 1982-ben hagyott fel az aktív zenekari működéssel – vagyis negyvenkét éve. Körülbelül nyolc évig dolgoztak együtt mint alkotó és fellépő zenészek, nagyjából ugyanannyi ideig, mint a Beatles. Aztán, bár hivatalosan sosem jelentették be, hogy vége, visszavonultak – kimerülten, fáradtan, talán bele is fásulva egymás társaságába –, és más dolgok felé fordultak: Agnetha és Frida szólólemezeket készített, Björn és Benny musicaleket komponált. Akkoriban általános volt a vélekedés, hogy az ABBA túlélte önmagát, mi több, sokan már menthetetlenül cikinek tartották. Az ABBA Gold, a tizenkilenc számot tartalmazó válogatáslemez borítóján, amelyet a Polydor adott ki 1992-ben, tizenegy évvel a banda utolsó stúdiófelvételei után, nem szerepel a zenekar képe. Ennek oka az volt, hogy a kiadás előtt alapos piackutatást végeztek, és az eredmények szerint bár az emberek érdeklődtek a slágereik iránt, és könnyen meg tudták nevezni, mely dalokat hallgatnák szívesen – ilyen volt például a Take a Chance on Me, a The Name of the Game, a Super Trouper –, nem igazán akartak olyan lemezt birtokolni, melyen maguk az előadók is láthatóak. Így lett a borító egyszerű, arany betűkkel fekete alapon. Ilyen volt a közvélekedés az ABBA kapcsán 1992-ben.

És mégis, az ABBA Gold kezdte megváltoztatni a zenekar körüli hangulatot, elindítva azt, amit ma már a reneszánszának nevezhetünk. Ehhez némileg véletlenszerűen hozzájárult két ausztrál film is, amelyek a dalaikat használták – a Priscilla, a sivatag királynőjének kalandjai és a Muriel esküvője (mindkettő 1994-es) –, majd pedig a Mamma Mia! című jukebox musical 1999-ben, és a belőle készült első film 2008-ban. Ekkorra, a huszonegyedik század első évtizedének végére az ABBA – akiket már halottnak és eltemetettnek hittek – talán elevenebbé vált, mint valaha. Az ABBA Gold világszerte több mint 32 millió példányban kelt el, és csak a Queen Greatest Hits albuma előzi meg az Egyesült Királyság legkelendőbb lemezei között.

Majd 2022-ben, szinte a semmiből, a zenekar újra felbukkant, nemcsak egy utolsó, teljesen váratlan és az idővel dacoló zenei robbanással, hanem a Voyage színpadi show formájában is, amely egy teljesen újragondolt koncertélményt nyújtott. A zenekart számítógéppel generált, idealizált énjeik formájában láthattuk viszont, ahol egyszerre voltak teljességgel önmaguk, közben mégsem…

Most, amikor utolsó hivatalos koncertjük óta közel negyvenkét év telt el, a tagok pedig jócskán túl vannak a hetvenen, és láthatóan egyáltalán nem mutatnak érdeklődést az iránt, hogy hús-vér valóságukban lépjenek fel újra együtt, az ABBA talán még sosem volt ennyire jelen – és talán még sosem volt ennyire ABBA.

„Egész életemben olvastam magát” – ömlengett egyszer egy rajongó Samuel Beckettnek.

„Akkor most biztosan nagyon fáradt lehet” – felelte Beckett.

Nos, íme, itt vagyok, teljes ötven évvel a Waterloo után, és valami hasonlót mondhatnék az ABBA tagjainak, ha valaha is találkoznék velük (ami egyébként eddig sosem történt meg).

„Egész életemben hallgattalak titeket – mondhatnám –, vagy legalábbis amióta csak az eszemet tudom. És nem, ami azt illeti, mielőtt rákérdeznél, nem vagyok fáradt. Legalábbis nem az ABBA-tól.”

Mert mit is jelentene ma, 2024-ben azt mondani, hogy fáradt vagyok az ABBA-tól? Leginkább azt, hogy az ember már teljesen elvesztette a türelmét a popzenével szemben, vagy hogy a popzene vesztette el a türelmét velünk szemben?

És nem vagyok egyedül ezzel az érzéssel. A kritikusok véleménye is megváltozott, mi több, még Clive James is megbánta korábbi szavait. James – amint azt látni fogjuk – az elsők között volt, akik lesöpörték az ABBA-t: „menthetetlenül jelentéktelennek” nevezte őket az 1974-es eurovíziós fellépésük alapján. De 2013-ban egy dokumentumfilm kapcsán már azt írta, megbánta, hogy ilyen elhamarkodottan ítélkezett. Mint kiderült, lánya időközben kimerítő alapossággal hallgatta az ABBA zenéjét, ami hatással volt az ő véleményére is.

„Az az intenzitás, ahogyan emberek milliói élvezik az ABBA zenéjét, megkérdőjelezhetetlen – írta James, majd hozzátette: – Teljesen mindegy, mit viseltek eközben. – A gondolatot ezzel zárta: – Ami számított, az a négy hang, és ahogyan azok összecsengenek, olyan dallamokat és harmóniákat alkotva, amelyek a felvételeken minden rést kitöltöttek. Ezekre az idők végezetéig lehetett táncolni.”

Nos, ezzel azért nem teljesen értek egyet. Az, hogy „minden rést kitöltöttek”, technikailag és zeneileg sem igazán értelmezhető. És azon is elgondolkodtam, hogy Clive James vajon mennyire figyelmesen hallgatta az ABBA-t, amikor erre a következtetésre jutott. De végül is miért kellett volna figyelmesen hallgatnia? A popzenének éppen az a varázsa – amit a témával foglalkozó írások gyakran elhanyagolnak –, hogy legnagyobb rajongói nem feltétlenül figyelnek oda minden részletre. A pop előbb a szívhez szól, csak utána a fejhez – sőt, olykor a fejhez el sem jut.

Annyi biztos, hogy az elmúlt ötven évben az ABBA-t sokféle ember szerette, sokféle módon. Voltak sikoltozó tinik és nosztalgiázó hetvenéves Clive Jamesek. Rajongtak értük, mint cukormázas popsztárokért, és tisztelték őket mint kiemelkedő tehetségű zenei mestereket. Hallgatták őket ironikusan és teljes komolysággal. Hallgatták őket bűnös élvezetként, és élvezték őket teljes nyíltsággal. Zenéjük képes volt korszakokat meghatározni, ugyanakkor teljesen időtlenné válni, így eshetett meg, hogy 2024-ben ugyanúgy ismerősek a hetvenes évek iránt nosztalgiázóknak, mint azoknak, akik még meg sem születtek, amikor a huszadik század véget ért. Ugyanúgy ünneplik őket meleg ikonként, mint heteroszexuális esküvők generációkon átívelő tánczenei biztosítékaként. Zenéjük ott van a legjobbjaink szívében – de ugyanúgy szólt a hírhedt lockdown bulin a Downing Streeten 2020 novemberében (az úgynevezett „ABBA partin”), amelyről Benny Andersson így nyilatkozott: „Ezt nem lehet ABBA-partinak hívni. Ez Boris Johnson bulija volt.”

Zenéjüket szívből ünnepelték olyan előadók, mint a U2, Dionne Warwick vagy a Foo Fighters, de parodizálták is: French és Saunders a C’est La Vie-ben, Rowan Atkinson a Not the Nine O’Clock Newsban a Super Dupával, és természetesen Alan Partridge, aki annyira imádja az ABBA-t, hogy fiát is Fernandónak nevezte el.

Az ABBA zenéje azon kevés dolgok egyike, ami közvetlenül összeköti a néhai Sid Vicioust, a Sex Pistols tagját – aki egyszer állítólag egy reptéren rohant oda hozzájuk, hogy hódolatát fejezze ki –, és a néhai II. Erzsébet királynőt, aki egyszer kijelentette, hogy különösen kedveli a Dancing Queent, mert „én vagyok a királynő, és szeretek táncolni”. Ők az egyetlen Eurovízió-győztes zenekar, akiket valaha beiktattak a Rock & Roll Hírességek Csarnokába – 2010-ben, ami elképzelhetetlen, sőt egyenesen ellentmondásos lett volna akkor, amikor azokat a dalokat készítették, amelyekkel kiérdemelték ezt a címet. Ezzel a rendkívül tág spektrummal túlszárnyalják még a Beatlest is. Elvétve akad olyan együttes, amely ennyire sok mindent jelentett ilyen sok embernek, ennyire különböző időszakokban. És még kevesebb akad, amely mindezt úgy vitte véghez, hogy a tagjai közben csak ültek a különböző otthonaikban, és negyven éven át semmit sem csináltak – vagy legalábbis semmi olyat, ami ABBA lett volna.

Ez a legélvezetesebb részlet talán az ABBA utólagos, teljes körű igazolásának történetében. Mindaz, amiért korábban gúnyolták és elutasították őket – az öltözködésük, a táncuk, az akcentusuk, az elkerülhetetlen svédségük –, végül olyan dolgokká váltak, amelyeket tisztán, komplikációk nélkül lehet ünnepelni és szeretni, ha az embernek úgy tetszik. Ez a teljes kulturális átfordulás azonban anélkül ment végbe, hogy ők bármiféle erőfeszítést tettek volna érte; hosszú távollétük éveiben történt, amikor már csak a felvett zenéik beszéltek helyettük és szálltak harcba az ő ügyükért. Björnnek, Bennynek, Agnethának és Fridának nem kellett semmit sem tenni. Egyszerűen csak várniuk kellett, amíg mi, a többiek, utolérjük őket.

Ezért is gondolom, hogy az ABBA története és maradandó hatása páratlan kiindulópont ahhoz, hogy megpróbáljunk választ találni a kérdésre, miképpen működik egy popsláger, vagy hogy miképpen változik meg a popsztárság természete az idő múlásával. Ha közelebbről megvizsgáljuk, hogyan kapcsolódtunk az ABBA-hoz az évek során – hogyan léptek be és ki az életünkből, hogyan alakult a viszonyunk hozzájuk, hogyan hullámzott a lelkesedésünk –, talán kiderül néhány általános érvényű igazság arról, hogyan viszonyulunk a popzenéhez úgy általában, nem csak hozzájuk.

És ebből logikusan következik az is, hogy ha közelebb akarunk férkőzni a popslágerek varázslatos rejtélyéhez – hogy mitől működnek, hogyan épülnek fel, miért gyakorolnak ránk ilyen hatást, és talán leginkább: miért ragaszkodunk hozzájuk ennyire –, akkor az ABBA repertoárja nemcsak hogy jó kiindulópont, de lehet, hogy a legjobb, ami a rendelkezésünkre áll.

Csak egyetlen mód van rá, hogy ezt kiderítsük. Vettem egy példányt az ABBA Goldból (aranyszínű bakeliten, természetesen). Előástam a régi ABBA-kislemezeket és -kazettákat. Figyeltem a híreket minden potenciális ABBA-vonatkozású eseménnyel kapcsolatban. Lekaptam a polcról pár történelemkönyvet, és megnyitottam a YouTube-ot.

Aztán vettem egy mély levegőt, és beléptem az ABBA szférába.

1.

A történelemkönyv a polcon

1974 eleje van Nagy-Britanniában, és a kilátások nem túl rózsásak. Az energiaárak az egekben. Sztrájkok mindenütt. A termelés visszaesett, az embereket pedig a száguldó infláció és az emelkedő megélhetési költségek sújtják. A kormányzó Konzervatív Párt mélyen megosztott az Európával folytatott kereskedelmi kapcsolatok kérdésében, a szélsőjobboldali politikusok aránytalan médiafigyelmet kapnak, és az országot abban az évben kétszer is az urnákhoz szólítják – ez a fajta politikai instabilitás 1910 óta nem fordult elő.

Igen, tudom – elég ismerősen hangzik.

És akkor ott van még az időjárás is: extrém eseményeket jósolnak, viharokat, áradásokat, sőt tornádókat. Csak március 10–11. éjjelén huszonegy tornádó söpör majd végig Dél-Anglián. Denis Healey, a Munkáspárt árnyék-pénzügyminisztere „gazdasági apokalipszist” jósol, a Spectator pedig odáig megy, hogy katonai puccs lehetőségét veti fel – sőt, talán még kívánatosnak is tartja. Edward Heath, az akkori miniszterelnök január 1-től háromnapos munkarendet rendel el az iparban az energiafelhasználás csökkentése érdekében – ez volt a korabeli „homeoffice”, csak éppen munka nélkül. A rendelkezés egészen március 7-ig érvényben marad.

Közben plakátokon és szórólapokon „SOS” kampány fut, amely arra buzdít: „Kapcsolj ki valamit!” Az áramszüneteket ütemezik, és a nemzeti sebességkorlátozást 70 mérföld/óráról 50-re csökkentik az üzemanyag-megtakarítás érdekében.

Ebben az általános hanyatlásban elterjedt az érzés, hogy Nagy-Britannia, és különösen Anglia, már semmiben sem képes igazán jól teljesíteni, hacsak nem számítjuk ide a futballhuliganizmust, amely hamarosan különösen mozgalmas időszakát kezdi. Az IRA is aktivizálódik: az elkövetkező hónapokban bombák robbannak majd a Westminster Hallban, a Towernél, pubokban Guildfordban, Woolwichban és Birminghamben, valamint egy M62-es autópályán közlekedő buszon. A tavaszi londoni önkormányzati választásokon a National Front (Nemzeti Front) rekorderedményt ér el – egyes, különösen elégedetlen körzetekben tíz százalék fölötti szavazataránnyal. Márciusban pedig egy mentálisan instabil férfinak a fehér Ford Escortjával épphogy nem sikerül elrabolnia Anna hercegnőt a limuzinjából, és valamiképp szimbolikus, hogy a királyi testőr automata fegyvere csütörtököt mond.

Ha a társadalom szövete még kitart, a nyári labdarúgó-világbajnokság nyújthat némi vigaszt – de nem az angol szurkolók számára, mivel válogatottjuk nem kvalifikálta magát a nyugatnémet tornára. És miközben a tél lassan tavaszba fordul, egy kanadai énekes, Terry Jacks fogja vezetni a brit slágerlistát a Seasons in the Sunnal – egy dal valakinek a haláláról –, leváltva a nottinghami Paper Lace Billy Don’t Be a Heróját, amely szintén egy halálesetről szól.

De azért nem minden ilyen felhős és komor. Májusban a Manchester United kiesik az angol első osztályból, először 1938 óta.

És április 6-án, szombaton Brightonban, élő televíziós közvetítésben, egész Európa szeme láttára az Egyesült Királyság megrendezi a 19. Eurovíziós Dalfesztivált.

2.

Atkinson Őrülete

A zenekar négy tagja a verseny hetének hétfőjén érkezik meg Londonba Stockholm felől. Leszállnak a Heathrow repülőtéren, és a brit közönség egyáltalán nem ismeri fel őket – ez lesz az utolsó alkalom az életükben, hogy ez történik. A lemezkiadójuk, az Epic Records PR-osztályáról egy kísérő várja, és elkalauzolja őket a városba egy rövid sajtókörútra.

Az előző ősszel az ABBA exkluzív brit kiadási szerződést írt alá az Epic Recordsszal – a megállapodást Paul Atkinson kötötte, aki korábban a The Zombies gitárosaként zenélt, de azóta az Epic A&R részlegén dolgozott. Kollégái kételyei ellenére Atkinson úgy döntött, érdemes 1000 fontot (2024-es értéken kb. 10 500 font) fektetni a zenekarba pusztán egy csillogó, csiszolt popdal, a Ring Ring alapján, amely Svédországban listavezető volt. A dal viszont az Egyesült Királyságban csúfosan megbukott: mindössze 5000 példányt adtak el belőle, és a slágerlisták közelébe sem került. Így történhetett, hogy amikor az ABBA megérkezett Londonba azon a borongós, esős hétfőn, az Epic irodáiban gúnyosan csak „Atkinson Őrületének” nevezték őket.

Atkinson Őrülete tehát ott tölti az éjszakát Londonban, majd másnap kocsival leutaznak Brightonba, és a tengerparti Grand Hotelben szállnak meg. Ezután elkezdik a felkészülést a szombat esti versenyre, amit a Brighton Dome-ból közvetít majd élőben az egész kontinensnek a televízió. Ott, a tizenhét induló közül nyolcadikként lépnek majd színpadra Svédország képviseletében egy Waterloo című dallal – és pontosan két perc negyvenhat másodperc alatt örökre megváltozik az életük.

Ha a sorsfordító pillanat érzése nem is lengte körül a zenekart brightoni tartózkodásuk alatt, az nem is csoda. Egyrészt svéd bandáról beszélünk – pontosabban háromnegyed részben svéd, egynegyed részben norvég-német, Svédországban nevelkedett formációról –, és egész addig a pillanatig kevés volt az olyan svéd zenei produkció, amely nemzetközi szinten is korszakalkotónak bizonyult. Kivéve talán a The Spotnicks nevű együttest – már ha számítjuk őket, amit valószínűleg nem teszünk.

A Spotnicks egyfajta elektromos skiffle zenekar volt, akik instrumentális számokat játszottak – részben a brit Shadows stílusában –, űrruhában, ami az ő saját ötletük volt. A hatvanas évek elején néhány nemzetközi slágert is írtak, később elhagyták az űrruhákat, és egészen 2019-ig különféle felállásokban működtek, összesen negyvenhárom albumot kiadva. Mindezek ellenére – vagy épp ezért – a világ 1974-ben aligha várta lélegzet-visszafojtva a következő Spotnickset.

És ha a világ mégis keresett volna valakit, aki betölti a Spotnicks helyét, aligha az Eurovíziós Dalfesztiválon gondolta volna megtalálni őket. Még ha a verseny évente visszatérő forrása is volt kétórányi meglepően szórakoztató zenei produkciónak, és néha valóban termett egy-egy kontinensszerte sikeres slágert is, a tizenkilenc év alatt sem tudott hírnevet szerezni magának a jövő globális tehetségeinek felfedezőjeként.

Igaz, néhány nemzetközileg ismert előadó – például Nana Mouskouri, Sandie Shaw vagy Cliff Richard – valóban fellépett már a versenyen, de ők sem feltétlenül jártak sikerrel, sőt, karrierjük is megsínylette az Eurovízióval való kapcsolatot. Még azok is, akik nyertek, később gyakorta inkább szégyellték, hogy a részesei voltak. Sandie Shaw például 1967-ben az Egyesült Királyság első Eurovízió-győztese lett a végtelenül vidám Puppeton a Stringgel, ami négymillió példányban kelt el világszerte. Később azonban így nyilatkozott róla: „Az első »umpah«-tól az utolsó nagy dobütésig gyűlöltem. Ösztönösen taszított az egész szexista sületlenség és a kakukkosóra-dallam.” (A dal egyik szerzője, Phil Coulter ehhez ennyit fűzött hozzá: „A zeneiparban azt szokták mondani: ha lojalitásra vágysz, vegyél kutyát.”)

Az Eurovízió fő célja tehát évről évre az volt, hogy találjanak egy dalt, amit egész Európa szerethet, aztán fájdalmas pontossággal bizonyosodott be, hogy ez szinte lehetetlen küldetés. Az Egyesült Királyságban az Eurovízió már régóta egy sajátos helyet foglalt el a közönség szívében: remek célpont volt a szatírához, és évente egyszer lehetőséget kínált arra, hogy kissé leereszkedő fölénnyel kacarásszanak a „külföldi furcsaságokon” – ez pedig egy olyan szórakozásforma, amit a britek évszázadok óta igen kedvelnek.

Ezenkívül az országban élénken élt egy nehezen bizonyítható, de annál mélyebben gyökerező gyanú, miszerint a pontozásos zsűrirendszer szándékosan hátrányos helyzetbe hozza az Egyesült Királyságot. E sötét összeesküvés-elmélet gyökerei 1968-ra nyúlnak vissza, amikor Cliff Richard – aki akkoriban az egyik legfényesebb brit popsztár volt a Beatles után – azzal a meggyőződéssel lépett színpadra hazai pályán (a Royal Albert Hallban), hogy a Congratulations című dalával biztos győztes. Ehhez képest mindössze egyetlen ponttal, de kikapott Spanyolország Mariellájától és a La La Lától.

Még az Eurovízió történetéhez mérten is merész dolog volt egy La La La című dallal nyerni, és az esetet súlyos csapásként élte meg Cliff és csapata. A következő évben ugyan Lulu diadalmaskodott az Egyesült Királyság színeiben a Boom-Bang-A-Banggel – ami ügyesen célozta meg a La La La-kedvelő közönséget –, de a későbbi, szintén sikertelen próbálkozások (pl. Mary Hopkin: Knock Knock Who’s There? 1970-ben, Clodagh Rogers: Jack in the Box 1971-ben, The New Seekers: Beg, Steal or Borrow 1972-ben) csak megerősítették a hitet, hogy az Eurovízió direkt ellenük van. De vajon miért? Csakis irigységből lehet. Hát mi másból?

Ez az elmélet nyilvánvalóan zavaros és ellentmondásos – még a fölényes brit mosolygás mércéjével is –, de kétségtelen előnye, hogy lehetővé tette a csalódott brit előadók és nézők számára, hogy ne vereségként, hanem igazságtalan kisemmizésként éljék meg a kudarcaikat. Ez a narratíva egyébként a sportban is jól működött, főként a labdarúgásban.

1974-ben, újra hazai rendezéssel, ez a bizalmatlanság sűrűbben lebegett a levegőben, mint valaha – különösen az előző évi, 1973-as luxemburgi verseny után. Akkor Cliff (a megtestesült rendíthetetlenség) újra próbálkozott, hogy megszabaduljon az 1968-as trauma árnyékától, és ezúttal egy békülékeny üzenettel lépett színpadra, a Power to All Our Friends című dallal. Sajnos csak harmadik lett – még rosszabb eredménnyel, mint előzőleg.

Ezúttal, 1974-ben, miközben az ABBA és a többi versenyző a Brighton Dome színpadán készülődtek, Cliff Richard ott mosolygott a Radio Times című tévéműsor aktuális címlapján, jellegzetes fekete-fehér csíkos zakóban, mintha épp egy királyi kerti partira igyekezne. Mellette Olivia Newton-John állt, aki az Egyesült Királyság képviseletében szállt harcba ebben az évben. A címlap fölött a nyomtatott kérdés, érezhető gúnnyal: „Congratulations?”

Mindezek ellenére az Eurovízió továbbra is hatalmas tömegeket vonzott. 1973-ban például 21,5 millió brit néző ült le megnézni, ahogy Cliff ismét elveszíti a versenyt – ami még úgy is óriási szám, hogy akkoriban mindössze három csatorna létezett. Idén hasonló, vagy még nagyobb érdeklődésre számítottak, mivel a BBC1 az Eurovízióval szemben a Hawaii című, nyolc éve készült film ismétlését tűzte műsorra (Julie Andrews és Max von Sydow főszereplésével), míg a BBC2 a Háború és béke két epizódjával próbálkozott, a húszrészes, 1973-ban készült, méregdrága tévés adaptáció újravetítésével.

Szóval a brit nézők érdekes választás előtt álltak ezen az estén: Napóleon moszkvai visszavonulása, ahogyan a BBC drámarészlege újraálmodta, vagy Napóleon waterlooi veresége, ahogy egy ismeretlen svéd popzenekar idézi meg pantallóban és csillámporban?

És számomra, egy tizenkét éves fiú számára egy külvárosi ház nappalijában, Colchesterben ez igazából nem is volt kérdés. Szombat este van, és én tizenkét évesen a szüleimmel együtt a nappaliban ülök. Vagyis hát nagyjából együtt. Nyilvánvaló, hogy mindannyiunk közül csak én fogom az egész adást végigkövetni teljes figyelemmel. Anyám a szokásos módon az olvasólámpája alatt ül a fotelban, és épp egy újabb patchwork takarón dolgozik, amiből abban az időszakban szinte ipari mennyiséget készített. Apám – szintén a megszokott módon – a figyelmét háromfelé osztja: a tévé, az újság meg a lehunyt szeme között.

Én viszont teljesen ráfókuszálok a műsorra – nem feltétlenül azért, mert lebilincselne, hanem mert már régen megtanultam, hogy ha lankad a figyelmem, azonnal jön az utasítás, hogy ideje lefeküdni. És akkoriban az esték első számú küldetése az volt, hogy elkerüljem az ágyba küldést – teljesen mindegy, hogy közben mit csinálok (ami általában csak annyi volt, hogy tévét néztem). Ráadásul az Eurovízió kifejezetten későn kezdődik – 21:30-kor! – ami az ágykerülők számára igazi aranybánya.

Szóval: Háború és béke helyett Eurovízió. Ez lesz az első találkozásom Björnnel, Annával, Fridával és Bennyvel.

Vagy legalábbis ezt mondja David Vine.

Már több mint fél óra eltelt, és hét ország produkciója is lement, de eddig még semmi olyat nem láttunk, ami maradandóan megváltoztatta volna a világképünket, vagy ami apámat akár öt másodpercre is ébren tartotta volna. Olivia Newton-John – a „mi Olivia Newton-Johnunk” – már fellépett egy nehezen énekelhető, szótagokkal túlzsúfolt dallal: Long Live Love. Vidáman rugózott a sarkán, és lengette a világoskék maxi ruha földig érő ujjait – olyan volt, mintha egy Disney-hercegnő kezdene átalakulni asztalterítővé.

Valószínűleg az egész nappalink – akár éber volt, akár nem – reflexszerűen neki drukkolt, de titkon biztosan éreztük: ez a dal aligha lesz átütő egy olyan közegben, ahol az emberek nagy része angolul sem beszél jól, és ahol kevesen tudják, mi az a „Sally Annie band”.[1] Ráadásul ez egy nyíltan keresztény üzenetű dal volt. Az effélékkel persze nincs semmi baj, de a Long Live Love nem éppen egy újabb Boom-Bang-A-Bang.

És különben is: ott Európában mindenki utál minket, nem?

A többi fellépő dala – a szokásoknak megfelelően – szinte kivétel nélkül komor ballada volt. Minden énekes arcán ott ült az a komoly, borús kifejezés, amit inkább olyankor lát az ember, ha valaki épp egy rossz orvosi hírt próbál megemészteni. Ez mindig is így volt az Eurovízión: a ruhák olyanok, mint egy buliban, de az arcokon mintha közös gyász ülne. Teljesen tipikus példa volt erre a svéd versenyszám előtt közvetlenül fellépő jugoszláv csapat: egy teljes egészében férfiakból álló együttes, Korni néven. Zöld és lila metálfényű ingek, fehér szmoking, óriási gallérok, mégis minden tag egytől egyig elérhetetlenül gondterheltnek néz ki.

Más szóval: ez eddig teljesen Eurovízió.

De aztán minden megváltozott.

„És most Svédország következik” – mondja David Vine, a BBC kommentátora, akit inkább a síelés és a snooker hangjaként ismerhetünk, de most, a brightoni Dome-ból közvetítve, lelkes devoni hanghordozással meséli végig az estet. Épp egy rövid bemutatófilmet vezet fel, amely téli napsütésben fürdő stockholmi háztetőket mutat.

„Svédország a legnagyobb skandináv ország – mondja Vine tájékozottan. – Bár most utcákat látunk, az ország tele van hegyekkel, tavakkal és erdőkkel.”

Még mielőtt az ember eltöprenghetne ezen a Skandináv-félszigetről alkotott, gyanúsan általánosító képen, Vine folytatja:

„És persze tele van szőke vikingekkel – teszi hozzá nevetve –, ezért is olyan hálás téma a kameráknak.”

Ez az utalás már szinte túl direkt. Vajon tizenkét éves énem veszi az utalást a „fotogén szőke svédek” és a „férfi zsűritagok” közötti pikáns összefüggésre? Talán még nem, de Vine most már egyértelművé teszi:

„Ha minden zsűritag férfi lenne – ami nem így van –, azt hiszem, ez a csapat rengeteg pontot kapna.” Szinte hallani a kacsintást a hangjában.

A bejátszás végre megmutatja magát a zenekart is: Atkinson Őrülete élőben. A négy tag egy sajtófotózáson pózol, a kamera végigpásztázza az arcukat, Vine pedig sorban bemutatja őket.

„Ők az ABBA együttes – magyarázza. – Born… Frida… mellette Anna, a szőke hajjal… és Benny.”

Még egy ideig eltart majd, mire megtudom, hogy Anna valójában Agnetha (vagy hivatalosan Agnetha Fältskog-Ulvaeus), és hogy Born nevét helyesen Björnnek írják – vagy angolosítva Bjoern, hogy elkerüljük az umlautos „ö” használatát. Azt is csak később tudom meg, hogy a Vine által Bornnak nevezett tag valójában Benny volt, és az általa Bennynek mondott férfi az igazi Björn.

De nem baj, Vine legalább elmagyarázza, hogy a tagok nevének kezdőbetűi összeolvasva kiadják az „ABBA” nevet – ha visszaállítjuk Frida teljes nevét, Anni-Fridként (vagy az akkori műsorfüzetben „Annifridként” írták).

Az ABBA megismerése már most bonyolultnak tűnik. És ez sokáig így is marad.

Már csak egy rövid, kissé méltatlan jelenet maradt hátra a bejátszásban: mind a négy tag odalép egy óriási szobanövényhez (valószínűleg egy jukkához), és felváltva félrehajtják a leveleit, hogy belenézzenek a kamerába, kicsit mosolyogva, kicsit tanácstalanul. Az egészet összevagdosták, hogy legyen egy „most látod, most nem” effekt, a felvétel pedig – a háttér alapján – valószínűleg a színpad bejáratánál készült, valahol a hátsó bejárat mellett. A nyakukban lógó backstage-belépők és az ipari légbefúvók árulkodóak – egyáltalán semmi nyoma a „Svédország híres tavai, hegyei és erdei” világának.

Vége a bejátszásnak. Élőben kapcsolunk a helyszínre, ahol a svéd küldöttség karmestere érkezik a pulpitushoz.

„A dal címe… – kezdi Vine, de félbeszakítja a saját mondatát: Ó! És itt jön Napóleon!” – kiált fel, valóban őszinte örömmel a hangjában.

És tényleg: Sven-Olof Walldoff, a karmester, teljes 19. századi katonai díszben vonul fel, frakkban, háromszögletű kalapban, és egyik kezét mellényébe csúsztatva – pont, ahogy a híres portrékon.

Még mindig nagyon Eurovízió.

De most megjelennek – ahogy Vine ígérte – az ABBA tagjai. Pár taktus pergő gitár és zengő zongora, és Agnetha meg Frida berobbannak a színpadra, mikrofonkábeleikkel a nyomukban.

„My my!” – éneklik, és mintha hirtelen valaki benyomta volna a turbót. A show váltott egy fokozatot. Valami történt.

Frida egy rozsdabarna és elefántcsontszínű, hasított parasztszoknyát visel fehér blúzzal, amelyet apró, fényesen csillanó láncok díszítenek, akár a karácsonyi égők. Agnetha egy elektromoskék bomberdzsekit és buggyos térdnadrágot húzott, hozzá illő kötött sapkában és ezüstszínű, vastag sarkú csizmában. Mielőtt belelendülne, még egy elszabadult hajtincset is félresimít az arcából. Mindketten a vállukat ringatják, egyszerre énekelnek, a hangjuk tiszta és erőteljes.

„Oh yeah!”

Aztán már benne is járnak a refrénben, csípőt ringatnak, pörögnek, amennyire a vastag talpú cipőjük engedi. Sokszor mosolyognak a kamerába, egyenesen a nappalinkba, ami ügyes színpadi fogás, de egymásra is. És ez a mosoly őszintének tűnik: mintha a dal éneklése tényleg örömet okozna nekik. Egy ponton Frida a kezébe fogja a szoknyáját, és pár játékos suhintást tesz vele – ebben az önironikus, játékos mozdulatban benne van valami, amit az este eddig nemigen kínált: az önfeledt öröm.

„A-wowowowo Waterloo…”

Ez a dal – be kell látni – iszonyúan fülbemászó. Nem egy nagy refrénig építkezik, hanem minden sor, minden átvezetés, minden szeglete csillog valamitől: a vokálban, a vokál között, a hangszerekben. Zongoracsapások, gitárvillanások, szaxofonfutamok – mintha egy pillanatot sem akarna elvesztegetni, minden másodpercet kihasznál.

És ami a legmeglepőbb: ez a dal mai hangzású. Az Eurovízió zenéje általában csak ímmel-ámmal próbálja beemelni a kortárs stílusokat – mintha a nagynéném a vasárnapi miséhez vett kalapjához tűzne egy merész brossot. Ez viszont: teljes szívvel popzene. A See My Baby Jive a Wizzardtól, a Blockbuster a The Sweettől, a Build Me Up Buttercup a The Foundationstól, a Baby Love a The Supremestől és egy kis Help Me Rhonda a Beach Boystól – mindez átszűrve Phil Spector és Tony Visconti stúdióművészetén. (Nem mintha ezt akkor, tizenkét évesen tudnám – de nem is kell, mert a dal elvégzi a varázslatot.) Ez az a fajta pop trükk, amit ha jól csinálnak, mindig működik: valami ismerőset idéz, de úgy, hogy közben teljesen új, és te egyszerűen imádod.

Közben a rendező gyakorlatilag egyfolytában Agnethára és Fridára vág, miközben ők énekelnek, táncolnak, mosolyognak. De hol van Born és Benny? Nos, ha eddig nem tudta volna, ezen az estén Björn Ulvaeus megtanul egy fontos leckét a showbizniszről:

Lehetsz láncokkal díszített fekete overallban, térdig érő ezüstcsizmában, a nyakadban egy műhold formájú elektromos gitárral, de ha Agnetha és Frida egyszerre mozognak a színpadon, a kamerák akkor sem téged fognak mutatni.

És Benny? Neki még rosszabb a helyzete. Távol, a jobb oldalon ül a zongoránál. A kezét, amint a billentyűkön jár, párszor felvillantják – ennyi a képernyőideje. Mire végre rendesen mutatják egy közeliben, már a dal utolsó refrénje megy.

A két sessionzenész viszont többet szerepel, mint Born és Benny – különösen a basszusgitáros, Rutger Gunnarsson, aki Agnetha bal válla mögött áll, és a hangszert szinte teljesen függőlegesen tartja, mintha át akarna préselni rajta valamit. A dobos, Ola Brunkert teljesen mozdulatlan, mintha direkt megkérték volna őket, hogy ne zavarjanak. Pedig akár fel is gyújthatnák egymást és táncolhatnának lángokban állva, a kamera akkor is visszatérne Agnethához és Fridához.

Mégis Benny, aki valójában Benny és nem Born, megragadja a figyelmemet. Ugyanis ő ül a zongoránál, és a zongora az én hangszerem. Van egy régi, elhangolt pianínónk, ami anyám szerint túl sok helyet foglal apám dolgozószobájában, de én ott püfölöm, tanár nélkül, magamnak, az öröm kedvéért. A popzenében viszont ritkán látni zongoristát a reflektorfényben. Jó, Elton John kivétel, de egyébként a zongora legtöbbször csak aláfestés – mint Gilbert O’Sullivan viktoriánus kéményseprője vagy Hilda Woodward, a Lieutenant Pigeon Mouldy Old Dough-jának anyukája: és micsoda mélyrepülés volt ez a pillanat minden ifjú zongorista önbizalma számára.

A világ, úgy tűnik, így működik: zongorázni tudás, gitározni pedig kijelentés. Főleg elektromos gitáron, de igazából bármilyen gitáron. Akusztikus zongoristaként megkésettnek számítok azokhoz képest, akiket illő módon tisztelhetek az up-tempo pop élvonalában, és természetesen a glam rock élvonalában, ahol a hangszer szinte soha nem került előtérbe.

És itt van ez a Benny. Az én hősöm? Talán. A fodros ujjú, lilás fényű zakója kicsit sok, sőt talán útban is van játék közben, de amit látok: nem néz a kezére. Nem úgy néz ki, mintha csapdában lenne, nem idegenül el a hangszerétől. Nem szégyelli a zongorát. Sőt: úgy tűnik, ez a legjobb dolog, amit csak csinálhat.

Rövid pillanat – de számomra példaszerű. Talán ez az irány.

A dal véget ér: a két énekesnő 360 fokos kis pördülésekkel zárja a produkciót, miközben a szaxofon még egy utolsót fúj.

És én ebben a pillanatban világosan látom, hogy ők az én győzteseim.

3.

Számháború

David Vine szemmel láthatóan le van nyűgözve. „Mit szóltok ehhez a színpadi produkcióhoz? Svédország még sosem nyert, de ezzel most biztosan ott kell lenniük az élmezőnyben.”

Nos, nagyon remélem, hogy igaza van. És mikor tévedett valaha is?

Egy dolgot tudok biztosan: ha az ABBA nyer, vissza kell majd jönniük a színpadra, hogy újra elénekeljék a dalt. És ez kifejezetten kívánatos végkimenetel, mivel nem vagyok benne biztos, mikor hallhatom újra ezt a számot, ha most nem. Addig azonban még hosszú az út: kilenc ország hátravan, köztük – és ez a legaggasztóbb – az az előadó, akit, ahogy arra David Vine emlékeztet minket, az est előtt a fogadóirodák esélyesének tartottak: a holland Mouth & MacNeal. (Az ABBA-ra záráskor nagyjából 20:1-hez lehetett fogadni.) Tizenkettedikként lépnek színpadra, és egy integetős duettet hoznak, az I See a Start, amelynek valóban van valami potenciális Eurovízió-győztes aurája, többek között azért, mert olyasfajta hangzása van, mintha egy körhinta gyerekeknek szóló kísérőzenéje lenne – és hát mikor tudtak az Eurovíziós zsűrik ellenállni az effélének?

Ez szoros lesz.

A más körülmények között Big Mouth néven ismert, útlevelében pedig Willem Duynként szereplő Mouth afféle holland Meat Loafként jelenik meg – egyfajta gehaktbrood, ha úgy tetszik –, térdig érő csizmában és hatalmas bőrzekében, amelyet láncok fognak össze a mellkasánál, és a rakoncátlan hajzuhatag alól forró pillantással, tágra nyílt szemmel néz a kamerába. Nyilvánvalóan komoly energiát fektet abba, hogy ne tűnjön úgy, mintha komolyan venné ezt az egész Eurovíziót. A kisfilmben például az látható, ahogy Brighton egyik füves parkjában lufikkal a kezében szaladgál körbe-körbe, maga után húzva döbbenetesen türelmes énekespartnerét, aki egy kézikocsiban ül. Vérbeli őrült figura. Most pedig, miközben együtt énekelnek, játékosan meglöki és meglegyinti MacNealt, sőt, egy ponton még a gondosan megformázott szőke haját is összeborzolja. MacNeal – teljes nevén Maggie MacNeal, eredetileg viszont Sjoukje van’t Spijker (hála az égnek, David Vine ebbe bele sem próbál bonyolódni) – hősiesen tűri ezeket a bizonyára irgalmatlanul idegesítő bohóckodásokat, és tovább táncol vállpántos blúzban és nadrágban.

Ami még aggasztóbb: Mouth & MacNeal rekvizittel is készültek. A zenekar billentyűse, aki kissé oldalt áll, nemcsak hogy 1974 beltéri viszonyaihoz mérten is minden eddigi lógósnadrág-rekordot megdöntő pantallót visel, hanem egy hatalmas verklit is hord a nyakában, amelynek tetején két láb magas bábuk állnak, és ha jól látjuk… igen, az egyik Mouth, a másik pedig MacNeal textilkiadásban.

Az első refrénhez érve, amikor a hangszerelés egy vidám kis vásári orgonára redukálódik, a valódi Mouth letérdel a billentyűs mellé, megtekeri a verklit, mire a mini-MacNeal és a plüss-Mouth elkezdenek forogni a tetején, miközben az igazi Mouth tágra nyílt szemmel, csodálkozón néz a közönségre.

Igazi coup de théâtre. Rendben, manapság, amikor az eurovíziós fellépők rutinszerűen énekelnek gorillajelmezes táncosok árnyékában (Olaszország, 2017), gyújtják fel a zongorájuk alatt álló lépcsőt (Ukrajna, 2018) vagy jelenítik meg magukat hologramban meztelenül, vonyító farkasok mellett (Fehéroroszország, 2016), ez a barkácsszakkörbe illő bábuzás aligha váltana ki többet egy elfojtott ásításnál. Ám a brightoni Dome pasztellszínű, csupasz színpadán 1974-ben ez úgy hat, mintha a cirkusz egyszer csak megérkezett volna. És bábokat is hozott.

Zavarba ejtő jelenetek ezek. De vajon elég lesz mindez ahhoz, hogy az ABBA-t kiszorítsák? Ez a nagy kérdés. És meglepően erősen drukkolok neki, hogy ne így legyen. Egyrészt zenei tragédia lenne. Másrészt nagyon, de nagyon szeretném újra hallani azt az ABBA-dalt.

A verseny hátralévő része különösebb esemény nélkül telik, és nem akad újabb bábelőadás sem, amelyik elvinné a show-t. Miközben a zsűri véglegesíti a pontokat, egy kis szünetet kapunk, ekkor következik az ún. szórakoztató közjáték, amit ezúttal a The Wombles szolgáltat. Ez valószínűleg az a pillanat, amikor apám végre kimozdul a konyhába, hogy elkészítse azt a két instant kávét forralt tejjel, amit ő és anyám szokás szerint estefelé megisznak. Én azonban meg se moccanok. Mint régi, posztertulajdonos rajongó, aki épp most készül megrendelni a The Wombles következő kislemezét (Banana Rock), örömmel fogadom Orinocót és társait, és tökéletesen elégedett vagyok azzal, hogy a műsor készítői őket kínálják fel Európa számára mint a modern brit kreativitás reprezentánsait – egyfajta előfutáraként annak, amit manapság UK plc-nek neveznénk.[2]

Jó, talán nem egészen olyan erős pillanat, mint amikor 2016-ban Stockholmban Justin Timberlake színpadra lépett és a Can’t Stop the Feelinggel felrobbantotta a helyszínt (amelynek a svéd Max Martin volt az írója és a producere, innen a kapcsolat). Az már-már tisztességtelen volt – mintha Novak Djokovic csatlakozna egy hétvégi amatőr tenisznégyeshez, és még csak nem is kímélné őket. De miközben a The Wombles – Ronnie Hazlehurst és zenekara hathatós közreműködésével – összefűzi eddigi két top tízes slágerét (The Wombling Song és RememberYou’re a Womble), és a jelenetek alatt Orinoco, Uncle Bulgaria és a többiek forgolódnak a Brighton Pieren, meg száguldoznak a tengerparton egy homokfutóban, én bizony elégedetten hátradőlök. 1974-ben ez igenis számított valaminek.

És ekkor üt az igazság órája. Az Egyesült Királyság újra megcsodálhatja Katie Boyle-t, a műsorvezetőt, aki komolyan vette az este ünnepélyességét: tetőtől talpig barackrózsaszín ruhában jelenik meg, a nyaknál hozzáillő tollas díszítéssel. Ugyanakkor még inkább rácsodálkozhatunk a kristálytiszta angolságára és – ha lehet – még „angolosabb” francia kiejtésére, amely valószínűleg a legangolosabb francia, amit valaha hallani lehetett. Katie finoman odasétál a ponttáblához, ami egy meredeken emelkedő, fekete-fehér szerkezet, egyszerű mechanikus számkijelzővel. Egy vasútállomás táblájára emlékeztet, ami az egész színpadnak ad valami két világháború közti kelet-európai pályaudvar-hangulatot. Ezen az ormótlan apparátuson íródik meg az ABBA sorsa.