FEJŐS ÉVA

Ami
A SZÍVEMEN

Copyright © Fejős Éva, 2025

© Erawan Könyvkiadó, 2025

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

Korrektor: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Borítókép: freepik.com

Itt találod a kiadónkat, webshopunkat: https://erawan.hu

Erre a címre írhatsz nekem (Fejős Évának) e-mailt: fejoseva@fejoseva.com

Elérhetőségem a Facebookon: www.facebook.com/fejoseva1

Instagram @fejoseva

TikTok: @fejoseva

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-89-8

1.

BARBARA

Az asztrológus lakása pontosan olyan, amilyennek elképzeltem: túl sok az illatgyertya, túl kevés az oxigén.

A falon egy oroszlános poszter, ami olyan tekintettel bámul rám, mintha tudná, hogy tegnap este három pohár prosecco után a tükör előtt hajolgattam, hogy a farmerom hátsó zsebébe még mindig befér-e a kezem. (Be, de szoros.)

– Te, Oroszlánként… – kezdi Zsuzsa, aki húsz éve „asztrológus és spirituális tanácsadó” – …nem halogathatod tovább, hogy elindulj önmagad után.

– És ha mégis? – kérdezem, miközben a lilára géllakkozott körmöm hegyével az asztalon lévő ametisztet piszkálgatom.

– Akkor kinyírnak – feleli lágyan, mintha csak azt közölné, hogy délutánra elromlik az idő.

Nem kérdezek vissza. Nem azért, mert nem akarom tudni, hanem mert azonnal eszembe jut dr. Molnár, a pszichiáter, aki két hete háromszor is felhívott, hogy „baráti tanácsként” elmondja: ha még egyszer úgy írjuk meg a Lelki dolgainkban az interjúját, hogy kihagyjuk a „létfontosságú” részeket, akkor beperel.

Vagy „megoldja másként”.

Az a „másként” az én fejemben mindig valami olasz maffiafilm vágóképeivel társul.

– Nézz magadra, Barbara – szólít fel Zsuzsa, és én megteszem, a tükör felé fordulva. Nem azért, mert kért rá, hanem mert amúgy is szokásom.

Fekete szaténblúz, amit öt éve vettem Milánóban, amikor még volt férjem, és volt kedvem Milánóba járni. Kék farmer, amit tegnap este már kicsit nehezebb volt begombolni. Vállig érő, hullámos, vörösesszőke haj, amit ma reggel nem vasaltam ki, mert úgy döntöttem, bohém leszek.

Nem nézek ki rosszul. Sőt, a mai negyvenesek között simán a jobbak közé tartozom. Csak épp… pillanatokon belül ötven vagyok. És ezt egyre nehezebb úgy mondani, hogy ne halljam benne a ketyegést.

– Ha most nem indulsz el, később már nem lesz értelme – mondja Zsuzsa, miközben egy újabb illatgyertyát gyújt.

– Hova induljak? – kérdezem.

– A saját életedbe – feleli olyan hangsúllyal, amitől feláll a szőr a karomon.

És hirtelen Laurára gondolok.

Az én makulátlanul rendezett, rendszerető, szabálytisztelő, minimalista lakásban élő lányomra, aki szerint a „spirituális út” maximum egy jógabérlet a belvárosban.

Ha most látná, hogy itt ülök egy illatgyertyás szobában, ametisztet piszkálgatva, és épp egy fenyegetésre érkezik meg a horoszkópos életcélom, valószínűleg rövidzárlatot kapna.

Lehet, hogy éppen ezért nem mondom majd el neki.

Zsuzsa még mindig úgy bámul rám, mintha valami titkos ajtó kulcsát adta volna a kezembe.

Talán tényleg itt az ideje, hogy kinyissam.

2.

LAURA

A vonat ütemesen zötyög a síneken, mintha tudná, hogy nekem ma nem kell a gyorsaság.

A szék előtti asztalkán szétterítve a jegyzeteim: orvosi papírok, születési anyakönyvi kivonatok, laboreredmények. A két nő története ugyanaz a szomorú forgatókönyv: éveken át dolgoztak az aranytárlói akkumulátorgyárban, aztán beteg, fejlődési rendellenességgel született gyerekek.

A cég hivatalos álláspontja: „Nincs bizonyíték az összefüggésre.”

Az én nem hivatalos álláspontom: még nincsen.

A főnököm tudomása szerint most épp egy unalmas, de jól fizető vállalati ügyön dolgozom, félig-meddig szabin. Egyik sem teljesen igaz. Egyrészt nem dolgozom, mert ma egészen szabadságon vagyok. Másrészt nem unalmas, amit csinálok. Kicsit életveszélyes, igen. De unalmas? Na, azt nem mondhatnám.

Az irodában amúgy is mindenki azt hiszi, hogy én vagyok a „szabálytisztelő, mindent határidőre beadó” ügyvéd, aki szépen végigüli a meetingeket, és mosolyog, amikor a főnök viccet mesél az éves pénzügyi jelentés közben. Ami részben igaz. Bár, ha lett volna bátorságom, akkor saját irodát nyitok. De az ma, sajnos, nem jelent valami biztos megélhetést, anyám szerint „egyenlő az éhhalállal”, de ő általában ilyen drámai stílusban kommunikál.

Ám most Aranytárló felé utazom, a tervem, hogy titkos találkozót szervezzek két tanúval, akik félnek a retorzióktól. A főnököm erről nem tud, és jobb is, ha nem tudja. Még a végén tényleg rám küldene egy belső vizsgálatot, hogy „hűtlen kezelés” vagy „túlzott lelkiismeret” miatt nézzenek alaposan a körmömre. Na hiszen, épp csak egy pro bono ügyet akarnának… vagyis, lehet, hogy akarnak, de nem feltételezem, hogy szívesen belekeverednének az akkugyáras történetbe. Történetesen láttam Lichtert egy téli este egy olyan fazonnal, aki nem a pozitív hős szerepét játssza ebben a kis mesében. Persze simán lehet, hogy csak távoli ismerősök.

A tanúk ragaszkodtak hozzá, hogy ne a városban, hanem a közeli Debrecenben, egy félreeső helyen beszéljünk.

– Olyan helyen, ahol nem lát meg minket senki – mondta az egyikük, és a hangjából ítélve nem tréfált.

Az ablakon túl szántóföldek, a távolban egy templomtorony. Kihasználom az időt, és átnézem a papírokat. Jegyzetelek, és közben színes post-itekkel jelölök, mint egy elsőéves joghallgató, aki azt hiszi, a színkódolás megmenti a világot.

Egy pillanatra eszembe jut a tegnapi céges e-mail: „Ne felejtsd el feltölteni az új projekt státuszjelentését!” – írta a titkárság. Feltöltöttem. Egy szép, PDF-be konvertált, semmitmondó oldal, amit azóta is biztos büszkén mutogatnak majd a főnökeinknek, hogy „ilyen szép, rövid összefoglalókat készít a Laura”.

Ha tudnák, hogy közben a másik mappában ott vannak a gyár bérjegyzékei, műszakbeosztásai és egy orvosi jelentés arról, hogy mennyi nehézfémet találtak az ott dolgozók vérében…

A telefonom pittyen.

Üzenet a főnökömtől: „Szia, szerinted elő tudnál készíteni ma délig egy cégbejegyzést? Úgyis ráérsz, mert szabin vagy. Köszi.”

Becsukom a laptopot. Ha most válaszolnék, az a munkaviszonyom végét jelentené.

Közben eszembe jut, hogy ma este anyámmal vacsorázom egy pesti bisztróban. Már egy hete be van írva a naptáramba, amit anyu úgy hív, „anya-lánya szeretetparti”, én meg „bohókás és sok nevetős együttlétnek”.

Ő egyébként imádja ezeket az alkalmakat. Én is… csak néha úgy érzem, a lelkem mélyén egy kicsit más univerzumban élünk.

A telefonom újra felvillan, most hívást jelez.

Már a név is elég ahhoz, hogy kicsit megfeszüljek: Gergő.

Volt vele egy lenge liezonom, ügyvéd, de valójában másik ligában játszik – egy nemzetközi irodánál, ahol a recepció úgy néz ki, mint egy luxusszálloda előcsarnoka. Gergő maga pedig kiköpött Ken a Barbie-univerzumból.

– Szia, Laura! – köszön rám a maga könnyed, „minden jól megy” hangján. – Van itt egy pro bono ügy, ami szerintem nagyon te lennél.

– Én? – kérdezem óvatosan. – Milyen ügy?

– Egy törökországi eset. Egy fiatal nő kiszáradással került kórházba a nyaralás alatt, és a végén úgy jött ki, hogy hiányzik az egyik veséje. Szervkereskedelem gyanúja, de minden helyi vizsgálat szerint „minden rendben volt”.

– Ó, basszus… – csúszik ki a számon.

– A nő persze nem hiszi el, hogy mindennek így kellett történnie. A vesét megsemmisítették, elvileg azért vették ki, mert… de van itt valami diagnózis. Szóval az alapján kioperálhatták sürgősséggel, de nem teljesen egyértelmű, hogy egy kiszáradásos eset hogyan kerül műtőasztalra. A nő nem akarja annyiban hagyni, egy kicsit tudtak segíteni neki a követségen, és annyi. A történetet persze a helyi hatóságok csak egyszerű mesének tartják. A nő azért kicsit utánanézett a dolognak. Talált is egy nyomot, valami helyi nőt, akivel ugyanez történt, de nincs pénzük ügyvédi díjakra. A férje futár, ő okmányirodában dolgozik, van két gyerekük. Nem költhetnek egy nemzetközi ügyre, nincs is miből. De garantálhatom, hogy ennek iszonyú nagy nemzetközi visszhangja lenne, ha valaki kicsit belenézne a dolgokba. Az ottani hatóságok nem fognak.

– És ti miért nem vállaljátok? – kérdezem.

– Én javasoltam, de nálunk csak bizonyos típusú pro bono ügyek férnek bele… és hát, bevallom, szerintem te sokkal jobban rá tudnál állni. Tudok a fontos költségekhez anyagi keretet szerezni, természetesen.

Keresem a szavakat, hogy mit mondjak. Nem akarom kimondani, hogy épp Aranytárló felé zötykölődöm egy titkos tanúmegbeszélésre, ezért inkább rávágom:

– Most… épp vidéki tárgyaláson vagyok.

– Oké, akkor nem tartalak fel. Majd küldöm a részleteket, gondold át!

Letesszük, és egy pillanatra érzem azt a lassan már ismerős bizsergést, amikor valami érdekes ügy kezd kibontakozni. Aztán eszembe jut, hogy nekem ma Aranytárló jutott, ami épp elég izgalmas, és épp elég titkos is – szóval ennyi adrenalinfröccs talán elég lesz mára, meg a közeljövőre. Mert még így is a kirúgást kockáztatom.

A következő pillanatban érkezik egy üzenet anyámtól:

„Rák: Ma olyan titok kerül napvilágra, ami felboríthatja az életedet. Ne engedd, hogy a kötelességérzeted elnyomja a szíved szavát – különben elveszíted, ami a legfontosabb számodra.”

Egy pillanatig csak nézem a képernyőt.

A szemem előtt összeérnek a nagybetűk, mint amikor valaki túl sokáig bámul egy optikai illúziót.

Ez mi? – írom vissza.

Rögtön jön a válasz:

„Egy tutibiztos horoszkóp az egyik legjobb asztrológustól! Pont rád illik, nem?”

Nem.

Vagyis… de, egy kicsit. És pont ez a zavaró benne.

Azóta, hogy apu elment – anya verziójában: „lelécelt egy huszonéves nő miatt, akit teherbe ejtett” –, anyu egyre furább dolgokban hisz. Jóga a nappaliban, kristály karkötők, hangfürdők… és most horoszkópok, amiket komolyan vesz.

Én meg itt ülök a vonaton, úton egy titkos találkozó felé, és azon kapom magam, hogy öt másodpercre tényleg elgondolkodtam azon, mi a legfontosabb számomra. De nem találok semmi mást, csak a munkámat.

3.

DÁNIEL

– A kacsamáj után kérek majd egy wagyu burgert, persze medium rare, és hozzanak mellé abból a kézműves krumpliból is – int a pincér felé Horváth Géza miniszter, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga kedd délelőtt.

A krumplit itt újságpapírban hozzák ki, mert az a menő. Biztos régi, francia lapszámokból válogatnak, hogy „hiteles” legyen. Tizenötezerért. Ez a szám nem jelent túl sokat, nyilván, csak a múltkor beültünk Nikivel a Mekibe, ahol emberemlékezet óta a legjobb a sült krumpli, és szerintem kétezerből simán meg lehet úszni egy adagot.

Nem vagyok éhes. Inkább azon morfondírozom, hogy emiatt a találkozó miatt kellett lemondanom a teniszt a nagykövet barátommal, ami már a második kihagyás. A múlt hetit elmosta az eső, így lassan két hete nem voltam pályán. Nekem ez nemcsak sportkiesés, hanem terápiás hiány is.

A bisztró tele van. Nem lehet csak úgy bejönni ide, kell hozzá a megfelelő név a foglalásnál. Kortárs képek a falon, összevissza székek, a menü pedig olyan, mintha egy hipster grafikus jegyzetfüzetéből másolták volna át.

A miniszter mellett ülő férfi, Szabados Márk, tanácsadó, lassan kevergeti a kávéját. Jogászként annak idején nem tartozott az élvonalba – én még az egyetemről ismerem, mindig a minimumot hozta. De most a politikai körökben ott ül a tűz mellett. A tanácsaitól néha mindenkinek égnek áll a haja, de bármit keresztülvisz, ha egyszer elhatározza. És van, aki minden tippjét elfogadta, sőt… de erre inkább nem szoktam gondolni. Nem túl jó érzés általa ilyen közel lenni a tűzhöz.

– Tehát akkor – mondja Géza, letéve a borospoharát –, a vagyonkezelő cégbe bevesszük az új tagokat.

– Igen, de… – kezdem, igyekezve lazának maradni – a listán szereplő személyek egy része fiatalkorú volt néhány hónappal ezelőtt. És a családi kapcsolat… hát, finoman szólva is feltűnő.

– Törvényes – vágja rá Márk anélkül, hogy felnézne az étlapból. – A többi nem érdekes.

Megfeszítem az állkapcsomat.

– Értem. Csak felhívnám a figyelmet arra, hogy a közvélemény számára ez a konstrukció… nos, nem feltétlenül lesz könnyen védhető. Főleg, ha más egyéb is van a háttérben.

Márk leteszi az étlapot, majd a zakója zsebéből elővesz egy cédulát, ráír valamit, és odacsúsztatja elém az asztalon. Egy pillanatig habozom, aztán kinyitom. Pár szó. Rövid, de nem is a hossz számít, hanem az, ami mögötte van: egy figyelmeztetés. Valójában egy név az, egy név, amit nem szívesen idézek fel.

Ezek az emberek, akikkel a szakmám egy ideje összehozott, ezek a politikusok mostanában egyre idegesebbek. Túl sok a nem legális ügylet, túl sok a kérdés, és a talaj kezd forró lenni a lábuk alatt. És ha az ő lábuk alatt forró, akkor félő, hogy az enyém alatt is azzá válik.

Felpillantok, és látom, hogy mindketten engem figyelnek.

– Rendben – bólintok végül. – Akkor a papírokat holnapra előkészítjük.

A pincér leteszi az asztalra Géza wagyu burgerét és a „kézműves” krumplit. Azt mondják, ez a legjobb a városban.

Én csak arra gondolok, hogy meg kell néznem, hogyan tudnék feltűnés nélkül kiszállni. Ez az ügylet csak hab a tortán, a többire gondolni sem akarok.

Fejős Éva eddig megjelent könyvei:

Holtodiglan (1999, új kiadás Most kezdődik címen, 2013)

Bangkok, tranzit (2008, 2013)

Hotel Bali (2008, 2014)

Csajok (2009, 2016)

Eper reggelire (2009, 2015)

A mexikói (2010, 2016)

Cuba Libre (2010, 2015)

Dalma (2011)

Helló, London (2011, 2016)

Karácsony New Yorkban (2011, 2015)

Karibi nyár (2012, 2016)

Szeretlek, Bangkok (2012, 2017)

Most kezdődik (2013)

Nápolyi vakáció (2013)

Száz éjjel vártam (2014)

Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014)

November lánya (2014)

Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015)

Utazz velem! – kreatív színező (2015)

Sosincs késő – kreatív színező (2016)

Holiday (2016)

Újra veled, Sydneyben (2016)

Bébi, bumm! (2017)

Csak egy tánc (2018)

Mi sem voltunk angyalok (2018)

Szélhámos szerelem (Sydney Scott írói álnéven) – Szélhámos-sorozat 1. rész (2018)

Szélhámos játszma (Sydney Scott írói álnéven) – Szélhámos-sorozat 2. rész (2019)

Csajok 2. (2019)

Margarita (2019)

Egyszer az életben (2020)

Szélhámos eskü – Szélhámos-sorozat 3. rész (2020)

Halál emlékül (2020)

Örökre Görögbe (2021)

Athén, végállomás (2021)

Szélhámos csábítás – Szélhámos-sorozat 4. rész (2022)

Elhitted álmomat (2022)

Szélhámos szereposztás – Szélhámos-sorozat 5. rész (2023)

Egy nyár Arubán (2023)

Krimi Riminiben (2023)

Szilveszter New Yorkban (2023)

Meghalni érted (2024)

Szélhámos románc – Szélhámos-sorozat 6. rész (2024)

Mimi nyomoz – Piszkos kis bűnök sorozat 1. rész (2024)

Havanna dallama (2024)

Mimi és az arany, ami nem mindig fénylik – Piszkos kis bűnök sorozat 2. rész (2025)

Tudom, hogy te voltál (2025)

Ami a szívemen (2025)

Előkészületben:

Éjszakai műszak – Így aludd át az éjszakát! (2025)

Szélhámos szerencsenap – Szélhámos-sorozat 7. rész (2026)

Mimi és a köddé vált indiai hercegnő – Piszkos kis bűnök sorozat 3. rész (2025)

Minden rendben, csak eltűnt a nagyapám (2026)

Angol nyelvű e-könyvek:

Bangkok Transit (2013)

Hotel Bali (2014)

Vacation in Naples (2015)

Keresd a Fejős Éva-regényeket nyomtatásban és e-könyvben Éva saját webshopjában, különleges meglepikkel, kiegészítőkkel, szuper csomagárakkal

itt: https://erawan.hu