Freya Sampson

AZ UTOLSÓ KÖNYVTÁR

A mű eredeti címe

The Last Library

Copyright © 2021 Freya Kocen

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2021

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 554 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS BÉLA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Andynek, Olive-nak és Sidnek

ELSŐ FEJEZET

Sokat elárul az emberről, hogy milyen könyveket vesz ki a könyvtárból.

Amikor nem volt nagy a jövés-menés, June szívesen játszotta azt, hogy kiválasztott valakit, és elképzelte az élettörténetét a könyvek alapján, amelyeket olvasott. Ma egy középkorú hölgyet szemelt ki, aki két Danielle Steel-regényt kölcsönzött ki, meg egy izlandi útikönyvet. Némi töprengés után June arra jutott, hogy a hölgy egy szeretet nélküli házasságban sínylődik, talán egy faragatlan, agresszív férj mellett. Úgy tervezi, hogy Reykjavíkba szökik, ahol aztán beleszeret egy darabos, szakállas helyi férfiba. Ám amikor már azt hiszi, hogy megtalálta az igaz boldogságot, a férje a nyomára bukkan, és bejelenti, hogy…

– Hát ez jó nagy baromság volt!

June-t Mrs. Bransworth zökkentette ki az álmodozásából, aki ugyanis megállt a pult előtt, és egy könyvet lengetett az arca előtt: a Napok romjait Kazuo Ishigurótól.

– Micsoda értelmetlen badarság! Gazdák és szolgák? Kapitalista propaganda! Ennél még én is jobbat tudnék írni!

Mrs. Bransworth hetente többször is ellátogatott a könyvtárba, és még a nyár derekán is régi, hímzett irhabundát meg ujjatlan kesztyűt viselt. Úgy tűnt, véletlenszerűen választja ki a következő olvasmányát: egyik nap egy vízvezeték-szerelésről szóló kézikönyvet vitt haza, a következő alkalommal pedig egy Nobel-díjas szerző művét. Ám akármit választott is, mindig ugyanaz volt róla a véleménye.

– Azon gondolkozom, hogy tiltakozásképp visszaadom az olvasójegyemet.

– Sajnálom, Mrs. Bransworth! Ha gondolja, félreteszünk önnek valamit az újonnan vásárolt könyvekből!

– Valószínűleg az is mind szemét – felelte Mrs. Bransworth, majd elviharzott a sport témájú részleg felé, enyhe ázottkecske-szagot hagyva maga után a pultnál.

June az utolsó visszahozott könyvet is felrakta az ősrégi könyvszállító kocsira, és elindult vele körbe a teremben. A Chalcoti Könyvtár egy régi falusi iskola huzatos, vörös téglás épületét kapta meg, amelyet még az 1870-es években emeltek. Nyolcvan évvel a megnyitása után átalakították könyvtárrá, de pár dolog azóta is megmaradt az eredeti állapotában, mint például a palatető, amely heves esőzések idején beázott, a padlódeszkák, amelyek recsegtek az ember talpa alatt, valamint a kitartó egércsalád, amely végigrágta a padláson tárolt régi iratok dobozait. A tanács utoljára valamikor a kilencvenes években adott pénzt az épületre: fénycsöveket és egyforma, zöld szőnyegeket vettek bele. June még mindig szerette elképzelni, milyen lehetett az eredeti állapotában, amikor maszatos arcú gyerekek ültek odabent a padsorokban, a mostani polcok helyén, és poros palatáblákon gyakorolták a betűvetést, mintha a Jane Eyre egyik jelenetéből léptek volna elő.

Miközben June a terem eleje felé tolta a kocsit, látta, hogy a főnöke egyenesen felé tart, a kézitáskájából kikandikált a Mrs. Dalloway egyik példánya.

– Beszélnünk kell az irodámban. Most!

Marjorie Spencer volt a könyvtár igazgatónője, és ezt a címet úgy hordta a blúzára kitűzve, mint egy hadiérmet. Azt állította, hogy csak magasröptű szépirodalmat olvas, June azonban tudta, hogy már legalább háromszor meghosszabbította A szürke ötven árnyalatát.

June követte a főnökét az irodába. A helyiség valójában félig kamra volt, félig tanári, de Marjorie már évekkel korábban bevitetett egy íróasztalt, és felfúratott egy réztáblát az ajtóra a nevével. Másik széknek már nem maradt hely odabent, így June egy kupac nyomtatópapírra ült rá.

– Ennek szigorúan entre nous{1} kell maradnia, de épp most hívtak a tanácstól – kezdte Marjorie, a nyakában lógó gyöngysorral matatva. – Arra kértek, hogy menjek be hétfőn egy rendkívüli megbeszélésre. A tanácsterembe. – Elhallgatott, hogy lássa, megtette-e a hír a kellő hatást June-ra. – Egyedül kell boldogulnod a távollétemben.

– Rendben, nem probléma.

– Túl kevés az idő ahhoz, hogy lemondjuk a Gyermekrímeket, úgyhogy azt is át kell venned.

June érezte, hogy szorítani kezd a mellkasa.

– Igazából sajnálom, de elfelejtettem, hogy Alannek…

– Nincs de. Egyébként is jó gyakorlat lesz számodra, hiszen ha karácsonykor visszavonulok, az utódom talán téged fog megkérni, hogy vedd át a foglalkozásokat.

June gyomra görcsbe rándult a gondolattól.

– Marjorie, te is tudod, hogy én nem…

– Az ég szerelmére, June! Gyerekdalokról van szó, nem dicshimnuszokat kell énekelni a rádióban!

June épp készült visszavágni, de Marjorie máris visszafordult a számítógépe felé, a testtartása azt üzente: Ne zavarj!

June elhagyta az irodát, próbált tudomást sem venni a mellkasát szorító érzésről. Majdnem öt óra volt, így nekilátott a zárás előtti feladatoknak. Miközben elpakolta a széthagyott könyveket és újságokat, maga elé képzelte, ahogy a sok gyerek és felnőtt türelmetlenül nézi őt a Gyermekrímeken, várják, hogy megszólaljon. Önkéntelenül megremegett, a kezéből kicsúszott egy kupac újság.

– Segíthetek, kedvesem? – Stanley Phelps a székében ült, és őt nézte.

– Köszönöm, de nem szükséges – felelte June, miközben összeszedte a szétszóródott lapokat. – Máris öt óra. Attól tartok, ideje hazamenni.

– Előbb még kérhetnék egy kis segítséget? „Viszony kialakításával elkerülhető.” Tizennégy betű, az első e.

June egy pillanatra elgondolkozott, az agyában végiggondolta a lehetőségeket az ismert információk figyelembevételével, ahogy Stanley tanította neki még korábban.

– Nem lehet, hogy az elszigeteltség?

– Bravó!

Stanley Phelps, aki a legszívesebben második világháborús regényeket olvasott, szinte mindennap bejött a könyvtárba az elmúlt tíz évben, amióta June itt dolgozott. Tweedzakót viselt, és úgy beszélt, mintha egy P. G. Wodehouse-regényből lépett volna elő. June úgy képzelte, hogy kopott eleganciában él, selyempizsamában alszik, és füstölt heringet eszik reggelire. A mindennapi rutinjához tartozott, hogy kitöltötte a Telegraph keresztrejtvényét.

– Most pedig, mielőtt elmennék, van itt valami az ön számára. – Stanley belenyúlt a gyűrött vászontáskájába, és előhúzott egy madzaggal összefogott, fonnyadozó virágcsokrot. – Boldog születésnapot, June!

– Ó, Stanley, igazán nem kellett volna! – felelte June, és érezte, hogy elpirul. Soha senkivel nem beszélt személyes dolgokról a könyvtárban, de Stanley valahogy még évekkel korábban megtudta, mikor van a születésnapja, és azóta egyszer sem feledkezett el róla.

– Van valami különleges programja ma estére? – kérdezte az idős úr.

– Csak pár régi baráttal találkozom.

– Nos, remélem, jól fog szórakozni. Megérdemel egy pompás ünnepséget.

– Köszönöm! – felelte June, és lesütötte a szemét a virágra, hogy ne kelljen Stanley szemébe néznie.

Fél hatkor June kilépett a meleg, kora nyári estébe. Bezárta a nehéz könyvtárajtót, aztán végigsétált a Parade-en, elhaladt a falu boltja, aztán a pub előtt, amelynek az ajtaja felett a brit zászló lebegett, majd a régi pékség mellett, ahol az anyukájával régen minden szombaton lekváros fánkokat vásároltak. A posta előtt pár rendszeres könyvtárlátogató álldogált; June néma biccentéssel üdvözölte őket, majd befordult a sarkon, lement a dombról, elhaladt a falu régi közlegelője meg a Golden Dragon kínai gyorsétterem mellett, és balra fordult a Willowmead felé. A lakótelep az 1960-as években épült, és teljesen egyforma, labirintusszerűen elrendezett sorházakból meg apró szögletes kertekből állt, a kocsibejárók előtt szemeteskukák sorakoztak. June már négyéves kora óta itt lakott egy zöld ajtós házban, kopott piros függönyök mögött.

– Megjöttem!

June levette a kardigánját, a cipőjét a tartóra tette, ahol majd hétfő reggel megtalálja, és átment a nappaliba. Az egyik képkeret ferdén állt, így megigazította, közben pedig összehúzott szemöldökkel nézte a göndör hajú, fogszabályzós kamasz lányt, aki a fotóról bámult vissza rá. A fogszabályzótól szerencsére már régen megszabadult, és bár a megzabolázhatatlan, kócos, barna fürtjei semmit sem változtak, azóta már mindennap feszes kontyba kényszerítette őket. Miután megigazította a fotót, June átszelte a nappalit a hatalmas könyvespolchoz, amely az egész bal oldali falat beborította, és szépen elrendezett könyvgerincek sorát mutatta felé. Adichie, C.; Alcott, L. M.; Angelou, M. Megtalálta, amit keresett, aztán kivitte a konyhába, betett a mikróba egy félkész lasagnét, és töltött magának egy pohár bort.

Semmi jele nem volt életnek odabent, a házra teljes csend telepedett, leszámítva a szomszédból átszűrődő halk tévézúgást. June felkapta a reggeli postát: a különféle hulladékgyűjtési rendekről tájékoztató szórólapot meg a Dunningshire Gazette legújabb számát. Belenézett az újságba, hátha megakadt benne egy születésnapi üdvözlőlap, de semmit sem talált. Halk sóhaj szökött ki a száján, aztán belekortyolt a borába.

Jelzett a mikró, June összerezzent a hangjától. Kivette a lasagnét, rátette egy tányérra, majd rakott mellé pár szelet uborkát kiegészítésképp. Leült, és felvette a könyvét. Annyit forgatta az elmúlt évek alatt, hogy mostanra egészen elrongyolódott, már alig lehetett kibogarászni a Büszkeség és balítélet szavakat a borítón. Óvatosan kinyitotta, és elolvasta a kézzel írt ajánlást.

2005. június 18. Az én drága June bogaramnak. Sok szeretettel a tizenkettedik születésnapodra! Ha van egy jó könyved, sosem vagy egyedül.

Sok puszi,

Anya

June a szájába lapátolt egy adag ételt, az első oldalra lapozott, és olvasni kezdett.

MÁSODIK FEJEZET

– Alan Bennett, hol a csudában vagy?

Szombat reggel volt, és June sehol sem találta Alant. Átkutatta a házat, a sufnit, még a padlásra is felnézett, hátha felment valamiért, de hiába.

– Gyere elő, Alan, ez már nem vicces! – kiáltotta, de a ház makacs csenddel válaszolt.

June beletett a kenyérpirítóba egy szelet kenyeret, és bekapcsolta a vízforralót. Hallgatta a gép halk sziszegését, és próbálta figyelmen kívül hagyni a gyomra bizsergését. Hosszú, csodálatosan üres hétvége állt előtte. Ám hiába töltötte el máskor boldogsággal a tudat, hogy senki sem fogja megzavarni az olvasásban, ma reggel nyugtalankodott. Egy évtizede dolgozott a könyvtárban, de eddig mindig megúszta a Gyermekrímeket, ahogy tulajdonképpen minden más olyan alkalmat is, amikor meg kellett volna szólalnia egy csoport előtt. Hétfőn viszont ki kell állnia egy tucat gyerek és az őket kísérő felnőttek elé, hogy beszéljen velük, énekeljen nekik, úgy szórakoztassa őket, mint…

June beleharapott a pirítósba, de mintha kartonpapírrá vált volna a szájában a falat; félretolta a tányérját.

Öt perccel később leült a kanapéra a Háború és béke egy vaskos, szamárfüles példányával. June már többször is nekiugrott ennek a regénynek, de még sosem sikerült végigolvasnia, ezen a hétvégén azonban úgy vélte, tökéletes figyelemelterelést fog nyújtani a több mint ezer oldal. Egyébként is, az anyukája nagyon szerette ezt a könyvet annak idején, June pedig mindig bűntudatot érzett amiatt, hogy sosem bírt eljutni a végéig. Felemelte a kötetet, és az orrához tartotta, beszívta a papír meg a por megnyugtató elegyét. Ám ő nemcsak ezt a két szagot érezte, hanem a szappan alapillatát és egy alig érezhető füstös jegyet is. June behunyta a szemét, hagyta, hogy megjelenjen előtte a kép, amint az anyja mellette ül a kedvenc kuporgó testhelyzetében, a lábát maga alá húzza, az ölében egy könyvet tart, és egy hamutartót egyensúlyoz a kanapé karfáján. Ők ketten több száz hétvégét töltöttek el így egymás mellett, elégedett csendben, amelyet csak az anyja derűs nevetése szakított félbe olykor, ha valami vicceset olvasott. Az emléktől belehasított June mellkasába a sóvárgás, így inkább kinyitotta a könyvet, és olvasni kezdett.

Nagyjából a harmincadik oldalon járt, amikor megszólalt a csengő. Egy kurta pillanatig June azt hitte, hogy talán a postás hozott egy kupac születésnapi üdvözlőlapot, amelyek előző nap elkeveredtek, de aztán lehordta magát, amiért ilyen nevetséges álmokat dédelget.

Amikor kinyitotta a bejárati ajtót, a szomszédja, Linda jelent meg előtte fuksziaszínű ruhában, a fülében óriási arany fülbevalóval. Linda megszállottan rajongott a Jilly Cooper-regényekért, és mindig, még reggel kilenckor is úgy öltözött, mintha Rupert Campbell-Black bármelyik pillanatban felbukkanhatna Chalcotban, hogy azonnal magával vigye őt egy vadászbálba. A karjában a felháborodottnak tűnő Alan Bennettet tartotta.

– Nézd csak, micsoda sunyi kis gazfickó bujkált a szárítószekrényemben!

Alan dühösen fújt egyet, és kitépte magát Linda markából.

– Nagyon sajnálom, Linda! Már mindenhol kerestem.

– Semmi gond. Van egy kis időd, ugye? – Mielőtt azonban June válaszolhatott volna, Linda már be is csörtetett az ajtón, egyenesen a nappaliba ment, onnan kiáltott vissza: – Én nem kérek tejet, épp a Slimming World diétát csinálom.

June teát készített két kicsorbult bögrébe, és odavitte őket Lindához, aki elterült a kanapén, miközben a Háború és békét lapozgatta.

– Jesszus, drágám, miért kínzod magad ilyesmivel? – kérdezte, majd undorodva ledobta a könyvet a padlóra.

– Anya egyik kedvence volt.

– Mindig is borzalmas ízlése volt a regényeket illetően. Tudtad, hogy megvettem neki Jilly összes művét, és egyet sem olvasott el? – Linda vastagon kihúzott szemöldöke magasra rebbent az iszonyattól, June pedig elnevette magát.

– Be kell vallanom, ez egy kicsit nekem is nehezen megy.

– Még jó, hogy anyukád a gint meg a pletykálkodást is imádta, különben sosem barátkoztunk volna össze! – Linda belekortyolt a bögréjébe. – Tegnap eszembe jutott a hetedik szülinapod: emlékszel, hogy sütöttünk neked egy Charlie és a csokigyár tortát? Az óriási üvegliftet akartuk megformálni, de a végére egy kicsit becsiccsentettünk, és az egész megdőlt, mint a pisai ferde torony. – Hangosan hahotázott, még a forró teát is kiloccsantotta a kanapéra.

– Ti sütöttétek a legjobb szülinapi tortákat – jegyezte meg June mosolyogva. A hatodik születésnapjára az anyja és Linda az óriáspókot meg a rikító rózsaszín malacot sütötte meg neki a Malac a pácban című könyvből, a tizedik születésnapjára pedig Hermionét és Hagridot próbálták megformálni fondant-ból, bár végül inkább úgy néztek ki, mintha egy horrorfilmből léptek volna elő.

– Miért nem lehetett neked egyszerű királylányos tortát sütni, mint a többi korodbeli lánynak? – kérdezte Linda, és tettetett bosszúsággal fintorgott. – Egyébként hogy telt a szülinapod? Találkoztál a barátaiddal?

– Köszönöm, jól telt – felelte June.

– Hm… – Volt valami Linda hangjában, ami azt sugallta, hogy pontosan tudja: June számára Elizabeth Bennet és Mr. Darcy jelentette az egyetlen társaságot. – Nos, hoztam neked egy kis apróságot.

Linda előhúzott egy szögletes csomagot a táskájából, June pedig kissé nyugtalanul bontotta ki. Linda születésnapi ajándékai mindig egy bizonyos téma körül forogtak: tavaly a Hogyan nyerheted el bárki szerelmét?{2} című könyvet kapta tőle, előtte pedig a Hogyan fejezzük be az aggódást, és kezdjünk el élni?-t. Amikor June letépte a csomagolópapírt, ezúttal azt látta alatta: És most? Tereld új irányba az életed 90 nap alatt!{3}

– Megláttam egy adományboltban, és eszembe jutottál – jelentette be Linda nyilvánvaló büszkeséggel.

– Szuper. Köszönöm! – June átfutotta a szöveget a könyv hátoldalán, miközben próbált lelkesedést mímelni.

– Tetszik? Csak arra gondoltam… – Linda elhallgatott, June pedig várta a már ismerős szavakat. – Már nyolc év telt el azóta, drágám. És tudom, mennyire hiányzik neked az anyukád, ahogy nekem is, de nem gondolod, hogy talán ideje lenne felkavarni egy kicsit az állóvizet?

June belekortyolt a teájába. Ezt a témát Linda minden évben felhozta June szülinapja környékén, ő pedig már tapasztalatból tudta, hogy ilyenkor jobb némán kivárni, amíg a szomszédja kiadja magából, amit akar.

– Úgy értem, nyilván nem erről álmodtál fiatal korodban, nem igaz? – folytatta Linda. – Mielőtt anyukád beteg lett, nagy terveid voltak, egyetemre akartál járni, hogy író lehess. Nem gondolod, hogy ideje lenne megpróbálkozni vele?

– Minden gyereknek vannak buta álmai, Linda. Egyébként pedig szeretek a könyvtárban dolgozni.

– Nos, rendben, de nem muszáj egy ilyen apró faluban élned, mint Chalcot. Mindig is Cambridge-be akartál menni, biztosan vannak ott is könyvtárak.

– De miért akarnék elmenni? Ez az otthonom. – June szeme végigsiklott a nappalin: a könyvespolc tele volt az ő és az anyja könyveivel, a kandallópárkányt egy porcelándísz-kollekció borította, amelyet ők ketten hosszú évek alatt gyűjtöttek össze, a falakon pedig különféle keretben képek és fotók sorakoztak. – Na és Alan Bennett? Nem hiszem, hogy jól bírná a költözést.

Alan lankadtan vicsorgott a neve hallatán.

– Nézd, drágám, nem piszkálni akarlak. Ha tényleg boldog vagy itt, én annak nagyon örülök. Csak arra gondoltam, hogy talán valamivel többet akarsz az élettől. Ennyi az egész.

June letette a könyvet, és Lindára vetette a legmegnyugtatóbb mosolyát.

– Nagyra értékelem, hogy aggódsz. De szeretem az életemet. Semmin sem szeretnék változtatni.

– Nos, ebben az esetben feltételezem, hogy eljössz ma délután a nyári vásárra.

June arcáról lehervadt a mosoly.

– Ó, hát ma elég sok a dolgom!

– Ugyan már, te magad mondtad, hogy a Háború és béke pocsék! És régen szeretted a vásárt! – Linda feltápászkodott a kanapéról, majd June kezébe nyomta az üres bögréjét.

– De Linda, tényleg van egy csomó…

– Később beugrom érted – vágott közbe Linda. – És jól ismerlek, ifjú hölgy, úgyhogy ne merészelj úgy tenni, mintha nem lennél itthon!

HARMADIK FEJEZET

Három órakor June lefelé kullogott a dombról a régi közlegelőre Linda mögött. Forró délután volt, tűzött a nap a felhőtlen égboltról, June pedig máris érezte, hogy egyre vörösebb. Sosem rajongott különösebben a nyárért, és nem azért, mert a leégés mindig meggyötörte a világos, szeplős bőrét. Már az általános iskolában is szívesebben maradt a könyvtár hűvösében a legjobb barátnőjével, Gayle-lel meg egy kupac jó könyvvel, miközben az osztálytársai többsége a folyónál játszadozva töltötte a hosszú nyári szünetet.

A chalcoti nyári vásár volt az egyetlen kivétel ez alól. Amikor June felfelé gyalogolt a dombra, annak idején a szagokat érezte először: a friss pattogatott kukorica meg a vattacukor részegítő keverékét, amely minden gyereket izgalommal tölt el. Azonnal megfogta Gayle kezét, amint megérezte ezt az illatot, mindketten otthagyták az anyjukat, elrohantak a régi közlegelő felé, és boldogan visongtak, amikor meglátták a kis háromszögek sorát a bódék tetején, amelyekben műanyag kacsákra horgászhattak, vagy megpróbálhatták eltalálni a lefelé csúszó játékfigurákat egy ütővel. Az édességes bódékban színes üdítőitalok sorakoztak, a versenysátorban pedig a helyi nőegylet tagjai küzdöttek a legjobb tökös étel és sütemény díjáért.

– Jól van, fél óra múlva találkozunk az italosbódénál! – mondta Linda, amikor odaértek. – Ha összefutsz Jacksonnal, mondd meg neki, hogy kap tőlem egy kis zsebpénzt!

Linda lelkesen elrohant, June pedig belevetette magát a vásárba, próbálta megőrizni a nyugalmát, miközben a tömeg körülötte hullámzott. Minden pontosan olyan volt, mint ahogy emlékezett rá: a gyerekek rohangálva kergetőztek a sátrak között, a levegőben égett kolbász szaga terjengett, és zúgott a régi hangosbemondó. A helyi cserkészlányok szokás szerint most is tombolát szerveztek, a Kössünk Barátságot csoport pedig, amelynek tagjai szerdánként találkoztak a könyvtárban, saját készítésű állatfigurákat mutattak be egy asztalnál. June elfordult, amikor odaért hozzájuk. Mindig kényelmetlennek érezte, hogy a könyvtáron kívül beszélgessen a vendégekkel, amikor nem védte a hivatalával járó mellvértje: a Segédkönyvtáros feliratú kitűző, valamint a dátumbélyegzője. A sor végére érve jobbra fordult a versenysátor felé, de rögtön meg is torpant. Ott állt előtte az ugrálóvár mellett a Fehér Elefánt bódé.

June a legszívesebben azonnal elfordult és jó messzire szaladt volna, de túl sűrű volt mögötte a tömeg, és csak azt vette észre, hogy a sátor felé sodorják. Amikor közelebb ért, látta, hogy az asztalt máris beborítja a szokásos furcsaságok hada: egy kerti törpe, egy salátacentrifuga meg egy kupac különböző mértékben levetkőztetett Barbie baba. Csupa olyan holmi, amelyekre a tulajdonosuknak már nincs szüksége, ezért elajándékozta vagy eladta egy jótékony cél megsegítésére.

– Tudod, miért a Fehér Elefánt bódé a kedvencem? – kérdezte régen June anyja. – Ez a szeretetlenek bódéja, a számkivetetteké, akiket senki sem akar. Én pedig mindig kötődtem a szerencsétlenekhez.

June anyja tizenöt éven át vezette a bódét, amely neki köszönhetően a vásár egyik fénypontja lett. June minden évben csatlakozott hozzá, édességet evett, és hallgatta, ahogy az anyja a vevőkkel társalog. Könyvtárosként Beverley Jones a falu összes lakóját ismerte, és folyamatosan özönlöttek az emberek a bódéhoz, hogy köszönjenek neki, vagy megosszák vele a legújabb híreket.

– Olyan vagy, mint egy celeb – mondta egyszer June az anyjának, miközben álmélkodva nézte, hogy az anyja öt percig beszél egy idős hölggyel, és az összes unokája nevére emlékszik.

– Ne butáskodj már! – felelte Beverley. – Bár néha inkább vagyok szociális munkás, mint könyvtáros.

Beverley még akkor is ragaszkodott hozzá, hogy ő felügyelje a bódét, amikor már legyűrte a rák, émelygett és hányt a szervezetét pusztító legutóbbi kemoterápiától.

– Ki talál ezeknek a szomorú apróságoknak új életet, ha én nem? – kérdezte, miközben June körbetolta a kerekesszékét a göröngyös pályán. Beverley abban az évben már túlságosan legyengült ahhoz, hogy be tudjon ülni az asztal mögé, de a vásáron majdnem mindenki odament hozzá köszönni, megölelték, és elmondták a jókívánságaikat.

Három hónap múlva meghalt.

June azóta nem járt a vásárban.

Könnyek homályosították el a látását; elfordult, és visszaküzdötte magát a tömegen át a kijárat felé, a mellkasát egyre jobban elszorította a rettegés. Nem lett volna szabad eljönnie. Elképzelte az otthona ismerős kényelmét – az anyja tárgyait, Alan Bennettet és a könyveit –, majd meggyorsította a lépteit.

Épp az arcfestős asztalhoz ért, amikor valaki felkiáltott mögötte.

– June!

Egy futó pillanatig azon töprengett, nem tehetne-e úgy, mintha meg sem hallotta volna, nem menekülhetne-e el inkább, ám ekkor egy kéz nehezedett a vállára, és amikor June megfordult, Stanley Phelps állt előtte tweedöltönyben, nyakkendővel.

– Mennyire örülök, hogy látom, kedvesem! – A férfi rámosolygott, de az ábrázatára rögtön kiült az aggodalom, amikor meglátta, hogy June orcáját könnyek csíkozzák. – Jól van?

– Igen, köszönöm – felelte June, és megtörölte az arcát. Már csak az hiányzott neki, hogy a könyvtár egyik olvasója sajnálkozzon fölötte!

– Nos, nagyon örülök, hogy összefutottunk. Látta már a Morris-táncosokat? És járt a versenysátornál?

– Sajnos nem.

– Ó, feltétlenül meg kell néznie, az idén különösen magas a színvonal! Elkészítették a babiloni függőkert miniatűr mását pusztán gyökérzöldségek felhasználásával. Jöjjön, megmutatom!

– Igazából épp hazafelé tartottam.

– De tizenöt perc múlva kezdődik a lekváros piskóták zsűrizése, és arról biztosan nem akar lemaradni! Tavaly a második helyezett olyan dühös lett, hogy Marjorie Spencer fejéhez vágta a süteményét!

– Köszönöm, de…

June-t félbeszakította, hogy felbolydulás támadt a jobbján. Amikor ő és Stanley odafordultak, Mrs. Bransworthöt látták egy házi készítésű hirdetőtáblával a nyakában, amelyen az állt: Védjük meg Chalcot főutcáját!, valamint Helyi boltokat, ne üzletláncokat!

– Tönkreteszik a falunkat! – üvöltötte Mrs. Bransworth olyan hangosan, hogy a közelben egy gyerek ijedtében elejtette a fagyiját. – Máris elveszítettük a henteseinket és a zöldségeseinket, most pedig a pékségünket fenyegetik!

– Már egy órája menetel így körbe-körbe, és mindenkinek elüvölti a mondandóját, aki hajlandó meghallgatni – suttogta Stanley June-nak. – Igazából annak is, aki nem.

– A tanács megemeli a bérleti díjakat, és kiárusítja a zöldövezetünket az átkozott ingatlanfejlesztőknek. Meg kell mondanunk nekik, hogy nem akarunk ingatlanközvetítőket a falunkban! Helyi vállalkozásokat akarunk, amik a közösséget szolgálják!

– Halkabban, kedves, mi próbáljuk itt jól érezni magukat! – kiáltotta egy férfi.

Mrs. Bransworth megállt, és rázúdította a sértegetései áradatát.

Stanley közelebb lépett hozzájuk.

– Jöjjön, June, meg kell állítanunk őket, mielőtt még egymásnak esnek!

June mozdulatlanná dermedt, csapdában érezte magát. Elképzelhetetlennek tartotta, hogy segítsen; túl félénk volt ahhoz, hogy bármelyik fél meghallgassa, és amikor egyszer megpróbált véget vetni egy összetűzésnek a könyvtárban, csak rontott a helyzeten. Stanley-re pillantott, aki beállt a gesztikuláló férfi és a kivörösödött Mrs. Bransworth közé, majd elfordult, és hazarohant.

NEGYEDIK FEJEZET

Hétfő reggel nem sokkal kilenc előtt June kinyitotta az ajtót, és belépett a könyvtár barátságos csendjébe. Ezt a pillanatot szerette a legjobban a napban: mielőtt felbukkant Marjorie és a látogatók, amikor teljesen egyedül lehetett a hétezer könyv társaságában. Szívesen sétálgatott a teremben, beszívta a nehéz, mozdulatlan levegőt, néha pedig, ha behunyta a szemét, elképzelte, hogy a könyvek elsuttogják egymásnak a történeteiket.

A Chalcoti Könyvtárral kapcsolatos egyik legkorábbi emléke négyéves korából származott, nem sokkal azutánról, hogy az anyukája itt kezdett dolgozni. Amikor belépett a toronyóra alatt, óriásinak, tiszteletet parancsolónak érezte az épületet, bármerre nézett, könyvek vették körbe, a kölcsönzőpult pedig olyan magas volt, hogy alig látott ki fölötte. Az anyukája adott neki egy olvasójegyet, June pedig még most is emlékezett rá, micsoda öröm töltötte el, amikor megtudta, hogy hazavihet tizenkét könyvet, aztán ha újakra vágyik, kicserélheti őket. Amikor elkezdődött az iskola, June és Gayle az idő nagy részét együtt töltötte a gyermekolvasóban, játszottak és olvastak. Később, tinédzserkorában June egyedül jött ide, hogy megcsinálja a házi feladatát, és beszélgessen az anyjával; a könyvtár a nyugalom szigete volt számára a középiskola zsúfolt, zajos osztálytermei után.

Most, több mint két évtizeddel az első látogatása után June már tudta, hogy a Chalcoti Könyvtár valójában elég aprócska még más vidéki falvak létesítményeihez képest is. A látogatók gyakran panaszkodtak a rossz megvilágításra, a kiszámíthatatlan fűtésre és a pocsék akusztikára. June számára azonban az épület még mindig őrzött valamit abból a varázsból, amelyet az első látogatása alkalmával érzett. Habár már tíz éve itt dolgozott, tíz éve tudott az alulfinanszírozottságról és a megcsappant forrásokról, ő még mindig csodákkal teli helynek látta a könyvtárat, főként kora reggel, amikor egyedül lehetett.

June nekilátott a napi rutinjának: bekapcsolta a számítógépeket, lebélyegezte és kitette a friss napilapokat, feltöltötte a nyomtatót papírral. Általában élvezte ezeket a feladatokat a csendes, meditatív jellegük miatt, ma reggel azonban nem tudott ellazulni. Ez is forró napnak ígérkezett, ezért azt remélte, hogy a családok inkább kimennek a parkba vagy a folyópartra, és nem jönnek be a Gyermekrímekre. Ám amikor tízkor kinyitotta a bejárati ajtót, máris ott ácsorgott előtte néhány gyerek a szüleivel együtt, valamint Stanley.

– Jó reggelt, kedvesem! Ugye milyen szép napunk van? – Stanley nem viselt kalapot, de ha lett volna rajta, June úgy képzelte, megemelte volna előtte. – Sajnálom, hogy elveszítettük egymást szombaton abban a felfordulásban. Hallotta, hogy Mrs. Bransworthöt majdnem letartóztatták a rend megzavarásáért?

– Mrs. Bransworth jól van?

– Hát persze! Hisz tudja, mennyire szeret összetűzésbe keveredni! Volna olyan kedves, hogy bejelentkezik helyettem?

– Természetesen – felelte June, és követte a férfit a számítógépekhez. Stanley csak nemrég regisztrált e-mail-fiókot, hogy tudja tartani a kapcsolatot az Amerikában élő fiával, de még sosem sikerült belépnie June segítsége nélkül. A nő begépelte a jelszót.

– Köszönöm – mondta Stanley. – Ma reggel egyedül van?

– Igen. Marjorie-nak megbeszélésre kellett mennie, úgyhogy én tartom helyette a Gyermekrímeket.

A férfi valószínűleg meghallotta a remegést June hangjában, mert bátorítóan rámosolygott.

– Biztos vagyok benne, hogy csodálatos lesz. Félreteszem a keresztrejtvényt addig, amíg nem végez.

Fél tizenegyre a könyvtár megtelt sportbabakocsikkal, a zajszint pedig tíz decibellel megemelkedett. Amikor June már nem halogathatta tovább, elindult a gyermekolvasó felé, és bekukucskált az ajtón. A terem szinte megtelt gyerekekkel és a szüleikkel, mindnyájan az elöl álló üres szék felé fordultak. June lelki szemei előtt akaratlanul is felvillant, ahogy az anyja pontosan abban a székben ült kertésznadrágban, és önfeledten pengetett egy gitárt, miközben az örvendező gyerekeknek énekelt.

June megmarkolta a kilincset, lassan kifújta a levegőt, és belépett a helyiségbe. A szája kiszáradt, miközben előrement.

– Hé, te nem Marjorie vagy! – állapította meg egy kisfiú, akiben June felismerte az egyik megrögzött könyvpusztítót.

– Sziasztok! A nevem June. – Gyengén, rekedtesen tört ki belőle a hangja.

– Hangosabban, kedvesem! Hátul semmit sem hallani! – kiáltotta az egyik anyuka, aki mindig pszichothrillereket kölcsönzött ki.

– Hol van Marjorie? – kérdezte a barátnője, aki titokban romantikus ponyvákat olvasott.

– Sajnos dolga van – felelte June.

A gyerekek közül többen panaszos „Óóó!” hangot hallattak.

– A nagy piros kamiont{4} akarom! – kiabált be a könyvgyilkos.

– Majd a foglalkozás után elővesszük a játékokat – felelte June.

– Neeem, a dalt!

– Ó, sajnálom, azt nem ismerem! – Cöcögést hallott, és érezte, hogy kezd átforrósodni az arca. – Mit szólnátok a Ha jó a kedvedhez? Egy, két, há…

Minden tekintet rátapadt. Ám mindenki hallgatott, June pedig rájött, hogy neki kell elkezdenie az éneklést. Semmi mást nem hallott, csak a vére dübörgését a fülében.

– Ha jó a kedved, üsd a tenyered… – June már évek óta nem énekelt nyilvánosság előtt, és a hangja most vékony, dallamtalan nyöszörgésnek hatott. Látta, hogy egy számára ismeretlen nő felvonja a szemöldökét, a gyerekek közül pedig páran nevetgéltek.

– Ha köztünk vagy, és jó a kedved…

Senki sem csatlakozott hozzá, June pedig letörölte az izzadságot a felső ajkáról. A szíve hevesen kalapált, és amikor behunyta a szemét, visszarepült arra a napra, amikor ki kellett állnia az osztály elé, szinte hallotta a kamasz osztálytársai sutyorgását meg kacarászását.

– Ha jó a kedved…

Kínos csend támadt, de aztán egy fiú bekiáltotta:

– Dobbants!

June látta, hogy Jackson segítette ki, és hálásan énekelte neki:

– …dobbants nagyokat!

Most már jó páran becsatlakoztak. Mire eljutottak a harmadik versszakig, a többség énekelt, June pedig halkabban folytatta.

Még pár dalt elénekeltek: A busz kerekeit, az Icipici pókot meg a Ragyogj, ragyogj, kiscsillag!-ot. Ám a gyerekek folyton olyan dalokat kértek tőle, amiket nem ismert, űrhajósokról, alvó nyuszikról szóló énekeket, és amikor June már hatodjára kért bocsánatot, látta, hogy pár szülő összenéz.

– Ismer egyáltalán igazi gyerekdalokat? – kérdezte a romantikus ponyvákat faló anyuka.

– Sajnálom, de általában nem én vezetem ezt a foglalkozást.

– Mi értelme a Gyermekrímeknek, ha nem ismeri a dalokat?

– Tényleg nagyon sajnálom. – June szemét szúrták a könnyek. Kérlek, ne kezdj sírni ennyi ember előtt!

– Jaj, az istenért! – nyögött fel a pszichothriller-rajongó anyuka, felállt, és kirángatta a morgós lányát a helyiségből.

A többi gyerek matatni kezdett, a szülők pedig egymással beszélgettek. June körbenézett, keresett valamit, bármit, amivel visszaszerezhetné a figyelmet. Az egyik alsó dobozban A telhetetlen hernyócska egy félredobott példánya hevert, June gyerekkori egyik kedvence. Felkapta a könyvet, és olvasni kezdett, bár senki sem figyelt rá.

Amikor az utolsó oldalhoz ért, June felnézett, és rájött, hogy az egész terem hallgat, elvarázsolta őket a történet. Gyönyörű, békés csend telepedett rájuk.

– Még egyet! – szólalt meg egy kislány, megtörve a hallgatást. – A graffalót akarom!

– Nagyon sajnálom, de ma csak ennyire volt időnk. – June felállt, és pakolni kezdett, mielőtt más is panaszkodhatott volna.

A családok többsége elindult hazafelé, June pedig az irodába ment inni egy pohár vizet; a szíve még mindig hevesen zakatolt. Hallotta, hogy néhány szülő kuncogva hagyja el a termet, és elszorult a szíve a gondolattól, hogy rajta nevetnek. Csak annak örült, hogy Marjorie nem volt tanúja a borzalmas kudarcának, bár valaki nyilván boldogan elmeséli majd neki hamarosan. És persze igaza is lesz. Miféle segédkönyvtáros az olyan, aki nem tud végigvinni egy egyszerű gyerekfoglalkozást anélkül, hogy könnyek fojtogatnák?

Dél volt, az ebédidőre jellemző csendes időszak kezdete. Csak Stanley maradt benn a könyvtárban, egy újság mögött szunyókált a székében, valamint Mrs. Bransworth, aki a polcok mögött duzzogott, és magában motyogott. June leült a pulthoz, és vett pár mély levegőt, teleszívta a tüdejét a könyvtár megnyugtató szagával. Gyerekkorában azt hitte, hogy minden könyvnek egyedi, a benne megírt történetre jellemző illata van, a könyvtárszag pedig a sok ezer különböző mese keveredéséből jött létre. Ezt a feltevését egyszer elmagyarázta az anyukájának is, majd hozzátette, hogy a gyermekolvasóban a legkellemesebb a levegő, mert mindenki tudja, hogy a gyerekeknek szóló könyvek sokkal izgalmasabbak, mint a felnőtteknek szólók. Utána hónapokig azt játszották, hogy valahányszor együtt olvastak valamit, eldöntötték, milyen aromák társulnak a történethez. A titkos kertből például a sár és a rózsák illata áradt, a Charlie és a csokigyárból pedig részben cukoré, részben káposztalevesé.

– Elnézést! Kivehetném ezeket?

June felnézett, és látta, hogy egy kupac könyv hever előtte a pulton, felettük egy szempár pislogott rá.

– Hát persze, Jackson!

Linda nyolcéves unokája June kedvenc olvasói közé tartozott. A fiúcska magántanuló volt, így már egész kicsi korától fogva egyedül jött, úgy markolta az olvasójegyét, mintha a legdrágább kincse lenne. Falta a könyveket, máris olyan regényeknél tartott, amelyeket nála kétszer idősebbeknek szántak.

– Ó, A Legyek Ura kiváló választás! – jegyezte meg June, amikor átvette a könyveket. – Ha ez tetszik, talán a Gesztenye, a honalapítót is élveznéd.

– Azt még hétéves koromban olvastam. – Jackson megtörölte az orrát az élénklila pulcsija ujjában, amelyet kétségtelenül Linda kötött neki. – Megvan a Twist Olivér? A viktoriánus korról készítek egy projektet, és Stanley azt mondta, hogy tetszene.

– Máris utánanézek. – June begépelte a címet a számítógépbe. – Tudtad, hogy ez a könyvtár a viktoriánus korban egy iskolának épült? Segíthetek utánanézni a történetének, biztosan vannak régi fotók az archívumban.

– Igen, az jó lenne – felelte Jackson. – Tudtad, hogy abban az időben az árvák dologházakban éltek, és nem tanították meg őket még csak írni-olvasni sem? Itt olvastam róla az enciklopédiában.

Linda gyakran panaszkodott, hogy Jacksonnak többet kellene odakint játszania a korabeli gyerekkel ahelyett, hogy folyton a könyvtárban tölti az idejét. June viszont rokonlélekre talált a kisfiúban. Valahányszor Jackson belépett az épületbe, June felismerte a tekintetében a várakozás és az izgatottság keverékét, amelyet a polcokon sorakozó lapok ígérete keltett benne. Azt is megértette, milyen érzés, ha valaki kellemesebben érzi magát a könyvek között, mint mások társaságában, és jobban élvezi a papírra írt kalandokat és utazásokat, mint a valódiakat.

Csattanás hallatszott a bejárat felől: egy fiatalember rohant be a könyvtárba egy előnytelen zakóban, az arcán egymást érték a gyulladt, vörös pattanások.

– Hallották a hírt?

– Elnézést, de milyen hírt? – kérdezte June. – És ön kicsoda?

– Ryan Mitchell vagyok a Dunningshire Gazette-től. Nem hallották a tanács bejelentését?

– Mi van a tanáccsal? – Mrs. Bransworth máris feléjük csörtetett a tudomány és technológia részleg felől.

– Kiadtak egy sajtóközleményt, amiben azt írják, hogy be akarnak zárni hat könyvtárat a megyében. A chalcoti lesz az egyik.

June torkában megakadt a levegő.

– Micsoda?

– Évek óta fenyegetőznek vele, és most már hivatalos – folytatta Ryan. – Valamiféle konzultációt folytatnak az ügyben, és aztán meghozzák a döntésüket.

– Rohadékok! – kiáltotta Mrs. Bransworth olyan hangosan, hogy Stanley kiugrott a székéből.

– Reméltem, hogy kommentálja a történteket számomra egy könyvtáros – mondta Ryan June-nak, és előhúzta a mobilját a táskájából.

– Sajnálom… Én csak segédkönyvtáros vagyok – dadogta June. Szédült, és meg kellett kapaszkodnia a pultban, hogy el ne essen. Bezárják a könyvtárat?

– Tényleg becsukhatják minden további nélkül? – szólalt meg Stanley. – Olyan sokan használjuk a szolgáltatásait!

– A tanács tory söpredék! – morogta fenyegetően Mrs. Bransworth. – Ez is része az átkozott megszorító intézkedéseiknek: országszerte bezárják a könyvtárakat!

– De hová fogok menni, ha nem lesz könyvtár? – kérdezte Stanley.

– A tanács szerint Wintonben és New Cowley-ban nagyobb könyvtárak vannak – felelte az újságíró.

– De mindkettő kilométerekre van innen!

– Maga tudott erről? – nézett Mrs. Bransworth dühösen June-ra.

– Nem, sajnálom… Most hallok róla először.

– Nem hagyhatjuk, hogy megtörténjen! – jelentette ki Stanley.

– Tiltakozó csoportot szervezünk! – Mrs. Bransworth akkorát csapott az öklével az asztalra, hogy June összerezzent. – Egész életemben tüntettem, nem fogom harc nélkül megadni magam!

– Ezt megírhatom az újságban? – kérdezte Ryan, a jegyzetfüzetébe körmölve.

– Mi a fene folyik itt?

Mindnyájan megfordultak, és látták, hogy Marjorie az ajtóban áll, pajzsként szorítva a mellkasához a retiküljét.

– Ez itt egy könyvtár, nem marhapiac! Már kintről hallani a kiabálást!

– Marjorie Spencer? Megengedné, hogy megírjam a véleményét a Dunningshire Gazette-ben? – kérdezte Ryan.

– Ha nem valós könyvtári tevékenység céljából jött, akkor kérem, távozzon!

– Én csak…

– Azt mondtam, kifelé!

Ryan úgy tűnt, mintha mondani akarna valamit, de aztán leszegte a fejét, és elment. A teremre egy pillanatig csend telepedett, June még a saját szakadozott légzését is hallotta.

– Jól van, most pedig mindenki nyugodjon meg, rendben? – szólalt meg újra Marjorie. – Épp a tanács üléséről jövök, most értesültem a hírekről. Tudom, hogy felkavaró, de nem szabad pánikba esnünk.

– Maga könnyen beszél, hiszen nemsokára nyugdíjba vonul! – horkantott fel Mrs. Bransworth. Ők ketten még évekkel korábban összeakasztották a bajszukat, amikor Marjorie azzal vádolta az idős hölgyet, hogy megrongálta Margaret Thatcher életrajzát.

– Mint tudják, a férjem a körzeti tanács elnöke, és a könyvtárunk elhivatott pártfogója – folytatta Marjorie. – Szervezni fog egy lakossági fórumot a megyei tanáccsal csütörtökre, ahol az összes kérdésünkre választ kaphatunk.

– Nem kaptunk sok időt felkészülni! – jegyezte meg Stanley.

– Persze hogy nem! – dühöngött Mrs. Bransworth. – A tanács minél gyorsabban el akarja intézni, mielőtt túl nagy feltűnést keltene.

– Biztos vagyok benne, hogy a tanács minden aggályukra válaszolni fog a megbeszélésen – felelte Marjorie. – Most pedig megtennék, hogy abbahagyják a hangoskodást, és visszamennek a dolgukra?

Marjorie addig a pultnál maradt, amíg Stanley és Mrs. Bransworth el nem ment, de aztán megfordult, és elindult az irodája felé. June csak most látta meg, hogy falfehér az arca.

– Elnézést, June!

Körbenézett, hogy lássa, honnan jött a vékony hang, és meglepve látta, hogy Jackson még mindig a pult előtt áll. Már el is felejtette a kavarodásban, hogy ő is itt van.

– Igen?

A kisfiú a homlokát ráncolta.

– Ugye nem fogják bezárni a könyvtárat?

June az ajkába harapott, és megpróbált uralkodni az érzésein.

– Sajnálom, Jackson. Tényleg nem tudom.

{1} közöttünk (francia)

{2} Eredeti címe: How to Make Anyone Fall in Love with You.

{3} Eredeti címe: Now What: 90 Days to a New Life Direction.

{4} Eredeti címe: A Big Red Truck.