Borítószöveg

„– Valami közeleg – folytatta Mr. Benedict. – Valami rettenetes. Az üzenetekkel kapcsolatos, de azok csak a kezdetet jelentik. Ami közeledik, az rosszabb, sokkal rosszabb... mintha viharfelhők gyülekeznének az egész égbolton.

– M-mi? – dadogta Ragacs. – M-mi az?

Mr. Benedict megvakarta borzas fejét.

– Attól félek, nem tudom.

A gyerekek csak pislogtak. Most szórakozik? Hogyhogy nem tudja?”

„TEHETSÉGES GYERMEK VAGY, ÉS KÜLÖNLEGES LEHETŐSÉGET KERESEL?”

Miután ez a szokatlan felhívás felbukkan az újságban, gyerekek tucatjai tolonganak azért, hogy próbára tegyék magukat számos rejtélyes vizsgán és észbontó megmérettetésen. (És te, kedves Olvasó, velük együtt szintén tesztelheted magad!) Végül csupán négy páratlan gyerek jár sikerrel:

Az éles eszű Reynie, aki bölcsességével a csapat élére áll.

A félénk Ragacs, aki mindenre emlékszik, amit valaha elolvasott.

A kalandor Kate, aki semmitől sem fél.

A mindennek és mindenkinek ellenálló Constance, aki... miért is lett a csapat tagja?

A titkos bevetésen, amelyre a különc Mr. Benedict küldi őket, csak a legokosabbak és legtisztább szívűek tudnak helytállni. Vajon a kiválasztottak képesek lesznek megbirkózni a feladattal?

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Trenton Lee Stewart: The Mysterious Benedict Society

Little, Brown and Company, New York, 2007

Fordította Torma Péter

Szöveg © 2007 Trenton Lee Stewart

Illusztráció © 2007 Carson Ellis

Hungarian translation © 2010 Torma Péter

Magyar kiadás © 2022 Kolibri Kiadó, Budapest

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóillusztráció © 2021 20th Television

Borító © 2021 Hachette Book Group, Inc.

ISBN 978-963-599-199-0

Felelős kiadó Pap Zoltán

Felelős szerkesztő Balla Nóra

Szerkesztette Tóth Anikó

A szöveget gondozta Török Tünde

A borítót az eredeti alapján készítette Kecskés Ildikó

Illusztrációk magyarítása Müller Péter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Elliotnak

– T. L. S.

Tartalom

Ceruzák, radírok és kizárások

Vödrök és szemüvegek

Négyzetek és nyilak

Mi a gond gyerekekkel, és miért van rájuk mégis szükség?

A Feladó és az üzenetek

Idegenek a labirintusban

Kódok és történetek

Az eljövendő

A Társaság

A Senkise-sziget

Kelepcék és képtelenségek

Ott ragyog a Gemini

Leckék és dolgozatok

Kerülendő helyek és személyek

Következtetések és tévedések

Mérges alma, féregirtás

Egy meglepő feltevés

Próbák és tételek

Ahogy lennie kell

Megtalált családok

Könyvjelzők és karfák

Tetten érve

A Várószoba

Büntetések és kitüntetések

Félbemaradt üzenet

A Suttogó

Szezám, tárulj

Gyakorlat teszi a mestert

Ismerd meg ellenséged

Sakklecke

Egér a csatornában

Áldozatok, szökések és egy tervféleség

Rossz és még rosszabb hírek

Ragacs felfedezése

A Végképp Szép Kate-gép

Áll vagy bukik

A legjobb orvosság

Menekülések és visszatérések

Minden kijárat bejárat is

Köszönetnyilvánítás

Egy Stonetown nevű városban, nem messze a Stonetown-öböl nevezetű kikötőtől, Reynie Muldoon éppen egy fontos teszt megírására készült. Ez már a második volt aznap – az elsőn egy hivatalban esett át, a város másik végén. Azután küldték ide, a Harmadik utcában álló Monk épületbe. A lelkére kötötték, hogy pontosan egy órára itt legyen, és semmit se hozzon egy ceruzán és egy radíron kívül. Ha késik, ha két ceruzát hoz, ha elfelejti a radírt, vagy bármilyen más módon eltér az utasításoktól, akkor kizárják, és kész. Reynie, aki mindenképp meg szerette volna írni a tesztet, rendkívüli módon ügyelt, hogy pontosan betartsa az utasításokat. Furcsa módon csak ezeket az iránymutatásokat kapta. Azt például nem mondták meg, hogyan jusson el a Monk épülethez, így hát kénytelen volt a legközelebbi buszmegállóban kérdezősködni, szerezni egy menetrendet a buszsofőrtől – aki megpróbálta elhitetni vele, hogy fizetnie kell érte –, majd sétálni néhány sarkot a buszig, amely a Harmadik utcába vitte. Nem mintha bármelyik teendő is túl bonyolult lett volna Reynie Muldoon számára. Tizenegy éves kora ellenére jól értett ahhoz, hogy maga oldja meg a dolgait.

Valahol egy templomban felet harangoztak. Fél egy. Még mindig volt ideje. Amikor délben megnézte a Monk épület kapuit, zárva találta őket. Vett tehát egy szendvicset a közeli büfében, és leült egy padra ebédelni. Egy ekkora házban Stonetown legforgalmasabb részén biztos rengeteg iroda van, gondolta. Különös, hogy délben mégis zárva a kapu. De hát mi nem volt különös ebben az egész ügyben?

Kezdetnek rögtön ott volt a hirdetés. Néhány nappal korábban Reynie újságot olvasott reggeli közben a Stonetowni Árvaházban, és néhány érdekesebb cikket megosztott nevelőjével, Miss Perumallal. (Amikor Reynie az összes olvasókönyvvel végzett, még a középiskolásokkal is, az árvaház igazgatója külön nevelőt jelölt ki mellé. Miss Perumal sem igen tudta, mihez kezdjen Reynie-vel, de a nevelő okos volt, és kedves, és egy idő után nagyszerű szórakozásukká vált, hogy együtt olvasták a reggeli újságot.)

Az aznapi újság a megszokott címekkel volt tele, több közülük olyasmiről tudósított, amit Veszélyhelyzetnek volt szokás nevezni. A dolgok egyszerűen kicsúsztak az emberek ellenőrzése alól. Az iskolarendszer, a költségvetés, a környezetszennyezés, a bűnözés, az időjárás… Egyszóval teljes volt a káosz, és az emberek világszerte jelentős – nem is, inkább drámai – változásokat követeltek a kormánytól. „Változás kell, MOST!” – hirdették a plakátok a réges-régi jelmondatot, és bár Reynie nagyon ritkán nézett tévét, tudta, hogy a híradó fő témája évek óta a Veszélyhelyzet volt. Egyértelmű volt hát, hogy amikor először találkoztak Miss Perumallal, vele is erről beszélgettek. Ám miután nagyjából mindenben egyetértettek, unalmasnak találták a témát, és inkább ejtették. Inkább azokról a hírekről társalogtak, amelyek valamilyen változatosságot hoztak, aztán mulattak egy kicsit a reklámokon. Így volt ez azon a bizonyos reggelen is, amely teljesen megváltoztatta Reynie életét.

– Parancsolsz még egy kis mézet a teába? – kérdezte Miss Perumal (tamilul, azon a nyelven, amelyre Reynie-t is tanította), de mielőtt Reynie azt felelhette volna, hogy természetesen kér még, Miss Perumal észrevett egy hirdetést, és felkiáltott: – Reynie, ezt nézd meg! Nem érdekelne?

Miss Perumal szemben ült vele, de Reynie-nek nem okozott gondot a fejjel lefelé olvasás, így gyorsan átfutotta a nagybetűkkel nyomott hirdetést: „TEHETSÉGES GYERMEK VAGY, ÉS KÜLÖNLEGES LEHETŐSÉGET KERESEL?” Érdekes, gondolta. Nem a szülőknek szól a kérdés, hanem a gyerekeknek. Reynie nem ismerte a szüleit, mert már kiskorában meghaltak, és tetszett neki, hogy a hirdetés ezt az eshetőséget is figyelembe veszi.

De akkor is szokatlan. Hány gyerek olvas újságot? Ő olvasott, de ezzel eléggé egyedül volt, és mindig is különcnek számított. Ha nincs Miss Perumal, már ő is rég abbahagyta volna az újságolvasást, hogy legalább emiatt ne csúfolják.

– De igen, azt hiszem, érdekel – válaszolta. – Amennyiben úgy tetszik gondolni, hogy sikerül.

Miss Perumal elhúzta a száját.

– Ne viccelj velem, Reynie Muldoon! Ha nem te vagy a legtehetségesebb gyerek, akit valaha láttam, akkor nem is láttam soha gyereket!

Hétvégére több időpontot is kiírtak. Azt tervezték, hogy Reynie a legelsőre fog elmenni, sajnos azonban Miss Perumal édesanyja szombaton megbetegedett, így ő nem tudta elkísérni. Ez nagy csalódás volt, és nem csak a halasztás miatt. Reynie kedvelte Miss Perumal társaságát, a nevetését, a fintorait, a történeteket, amelyeket Indiában töltött gyerekkoráról mesélt (gyakran tamilul), még azt is, ahogy sóhajtott, amikor azt hitte, hogy nem figyel oda. Gyengéd, dallamos sóhajok voltak ezek, és szomorúak is, de azért Reynie szerette őket. Tudta, hogy Miss Perumal akkor sóhajtozik, amikor sajnál valakit – például őt, amiért elvesztette a szüleit, vagy amikor a többiek csúfolják –, és bár nem akarta, hogy miatta sajnálkozzon, ugyanakkor jólesett neki a törődés. Más ugyanis ezt nem tette (leszámítva Seymore-t, az árvaház macskáját, akivel Reynie a nap nagy részét töltötte a könyvtárban). Azon kívül tehát, hogy alig várta a tesztet, a kisfiúnak hiányzott Miss Perumal.

Reménnyel telt meg, amikor aznap késő este Mr. Rutger, az árvaház igazgatója tájékoztatta, hogy Miss Perumal édesanyja már sokkal jobban van. Reynie megint a könyvtárban ült, az egyetlen helyen, ahol egyedül lehetett (soha, senki más nem ment be oda), és ahol nem piszkálta senki. A vacsoránál egy Vic Morgeroff nevű idősebb fiú már megkínozta, mert az élvezetes szót használta a könyvre, amelyet olvasott. Vic ugyanis úgy gondolta, ez a szó túl választékos ahhoz, hogy igazi legyen. Hamarosan az egész asztal kórusban kántálta gúnyos hangon, hogy „élvezetes”, úgyhogy Reynie inkább lemondott a desszertről, és elvonult a könyvtárba.

– Igen, sokkal, sokkal jobban van – mondta Mr. Rutger, sajttortával teli szájjal. Vékony ember volt, keskeny arccal, amely így a sokszorosára dagadt. – Miss Perumal most telefonált. Valójában téged keresett, de nem találtalak az ebédlőben, én meg éppen a vacsora közepén voltam, úgyhogy azt mondtam, inkább átadom az üzenetet.

– Köszönöm – mondta Reynie, félig megkönnyebbülten, félig csalódottan. A sajttorta volt a kedvenc desszertje. – Örömmel hallom.

– Bizony, fő az egészség. Sőt, a legfőbb. Nincs is annál fontosabb – felelte Mr. Rutger, aztán abbahagyta a rágást. Aggódó kifejezés terült szét az arcán, mintha most jutott volna eszébe, hogy talán valami bogár kerülhetett a tortájába. Végül mégis lenyelte, lesöpörte a morzsákat a mellényéről, és folytatta: – De, tudod, Miss Perumal említett valami tesztet is. „Különleges lehetőség”, mintha ezt mondta volna. Mégis miről van szó? Ugye nem arról, hogy másik iskolába mész?

Ezt már többször megbeszélték. Reynie több alkalommal kérte, hogy hadd tanuljon máshol, de Mr. Rutger ragaszkodott ahhoz, hogy jobb lesz neki egy magántanárral, mint az iskolában. – Itt sokkal kényelmesebb – mondta mindig. Amire Reynie mindig azt gondolta: de itt egyedül vagyok. Végül aztán Mr. Rutger szerződtette Miss Perumalt. Igazi áldás volt, Reynie sosem panaszkodott emiatt. Mégis gyakran eltűnődött azon, milyen lenne az élet egy iskolában, ahol nem tartják őt csodabogárnak.

– Nem tudom, uram – mondta, és most már inkább csüggedt volt, mint reménykedő. Jobban szerette volna, ha Miss Perumal nem említi a tesztet, de persze kötelessége volt. – Éppen azt akartuk megnézni, mi is ez.

Mr. Rutger elgondolkozott.

– Hát, azt hiszem, abból nem lehet baj. Sőt, én magam is szeretném tudni, mi ez. Írhatnál róla egy fogalmazást. Mondjuk, tíz oldalt. Holnap este meg is lehetsz vele.

– Holnap este? – ámult el Reynie. – Vagyis mehetek?

– Azt hittem, már mondtam – ráncolta össze a homlokát Mr. Rutger. – Miss Perumalnak reggel első dolga lesz eljönni érted. – Hímzett zsebkendőt vett elő, és vadul kifújta az orrát. – És most, Reynie, azt hiszem, hagylak olvasni. Ez a poros levegő nem tesz jót az arcüregemnek. Légy olyan jó, és porold le a polcokat, mielőtt elmész, rendben?

Ezek után persze Reynie nemigen tudott tovább olvasni. Kicsit hadonászott a tollseprűvel, aztán rögtön lefeküdt, mintha ezzel siettethetné a reggelt. De így csak hosszabb lett az éjszakája, mert nem tudott aludni az izgalomtól. Különleges lehetőség, csak ez járt a fejében. Alig várta, hogy végre szakíthasson a régi és egyáltalán nem különleges, szabványos lehetőségeivel.

Nem sokkal hajnal előtt csöndben felkelt, sötétben öltözött fel, hogy ne zavarja a szobatársait (sokszor morgolódtak már, amikor éjjel olvasott, még akkor is, ha a takaró alá bújt egy zseblámpával), és lesietett a konyhába.

– Jó reggelt, Miss Perumal – köszönt félénken. – Örömmel hallottam, hogy az édesanyja jobban van.

– Köszönöm, Reynie. Lennél szíves… – Ahogy Miss Perumal megfordult, végignézett rajta, majd inkább így folytatta: – Attól félek, ebben a ruhában nem fogsz jó benyomást kelteni. Csíkos nadrághoz nem veszünk fel kockás inget. Azonkívül azt hiszem, ezek az egyik szobatársadéi – legalább egy számmal nagyobb mind a kettő. Valamint az egyik zoknid kék, a másik pedig lila.

Reynie meglepetten nézett végig az öltözékén. Általában a fiúk közül ő volt a legkevésbé feltűnő: átlagos termete, átlagos bőrszíne, átlagos hosszúságú barna haja volt, és átlagos ruhákat is hordott. Ezen a reggelen viszont bármilyen tömegből kitűnt volna – kivéve egy csapat bohócot.

Elvigyorodott.

– Ez a szerencseszerelésem.

– Az a szerencse, hogy nincs szükséged szerencsére! – Miss Perumal levette a teáskannát a tűzhelyről. – Most pedig öltözz át, és ezúttal kapcsold fel a lámpát. Ne zavarjon, hogy morgolódnak a többiek, csak lásd, mit veszel fel.

Amikor Reynie visszatért, Miss Perumal elmondta, hogy mennyi dolga lesz. Az édesanyjának új gyógyszert és speciális diétát írt elő az orvos, amihez neki kell beszereznie a hozzávalókat. Megegyeztek tehát, hogy Miss Perumal elviszi Reynie-t a tesztre, aztán hazahozza, ha végzett. Könnyű reggeli után (mindketten csak pirítóst ettek), mielőtt még bárki más felkelt volna az árvaházban, Miss Perumal kocsival vitte keresztül az ébredező városon egy nagy irodaépülethez, nem messze a Stonetown-öböltől. A kapuban már ott sorakozott néhány gyerek a szüleivel. Mindannyian izgatottan izegtek-mozogtak.

Amikor Miss Perumal ki akart szállni, Reynie félénken megjegyezte:

– Azt hittem, csak ki tetszik tenni.

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy itt hagylak, anélkül hogy körülnéznék? – mondta Miss Perumal. – Még egy telefonszámot sem adtak meg, ahol érdeklődni lehet! Kissé szokatlan.

Reynie tehát beállt a sor végére, Miss Perumal pedig bement az épületbe, hogy beszéljen valakivel. Sokáig tartott, így a fiúnak volt ideje eltöprengeni, vajon hányféle különleges lehetőség vár rá. Talán csak néhány. Lehet, hogy nem is marad, mire ő sorra kerül. Ettől elég ideges lett, de ekkor egy barátságos férfi megfordult előtte a sorban, és így szólt:

– Ne félj, fiam, már nem kell sokáig várni! Pár perc múlva mindenki bemehet. Épp akkor közölték, mielőtt megérkeztél.

Reynie hálásan megköszönte, de az sem kerülte el a figyelmét, hogy néhány szülő mogorván méregeti a férfit. Láthatóan nem tetszett nekik, hogy ilyen barátságos a versenyzőkkel. A férfi zavartan elfordult, és többet nem szólalt meg.

– Jól van – mondta Miss Perumal, amikor visszatért. – Minden rendben. Ha kész vagy, innen fel is tudsz hívni. Itt a számom. Ha nem érek vissza időben, fogj egy taxit, Mr. Rutger majd kifizeti. Délután majd elmesélhetsz mindent!

– Nagyon köszönök mindent, Miss Perumal! – mondta Reynie, és komolyan kezet fogott vele.

– Jaj, te kis buta, nincs miért hálálkodni – hárította el Miss Perumal, és Reynie legnagyobb döbbenetére könnyeket látott a szemében. – Semmi az egész. Na, öleld meg a te szegény kis nevelődet! Azt hiszem, ezek után nem lesz szükség a szolgálataimra.

– De hát még át sem mentem!

– Megint butáskodsz – Miss Perumal magához szorította, majd megtörölte a szemét egy zsebkendővel, az autóhoz ment, és elhajtott, épp akkor, amikor a gyerekek beözönlöttek a kapun.

Furcsa egy teszt volt. Az első része körülbelül olyan volt, amilyenre Reynie számított: egy-két kérdés hat- és nyolcszögekről, egy másik valahány liter valamiről meg valahány kiló másvalamiről, és egy, amelyben azt kellett kiszámítani, mennyi idő múlva ütközik össze két gyorsvonat. (Ez utóbbit Reynie egy tűnődő grimasz kíséretében válaszolta meg, feljegyezve a margóra, hogy mivel a két vonat egymás felé tart egy egyébként teljesen üres vágányon, valószínű, hogy a masiniszták észlelik a veszélyt, és még időben lefékeznek.) Ezekkel és a többi hasonlóval gyorsan végzett, majd belekezdett a második részbe, amelynek első kérdése ez volt: Szeretsz televíziót nézni?

Reynie egyáltalán nem ilyen kérdésekre számított. Egyébként nyilvánvalóan szeretett tévézni – mindenki szeret tévézni. Elkezdte leírni a választ, de megállt. Valóban annyira szeret? Minél tovább tűnődött rajta, annál biztosabb volt benne, hogy igazából nem. Hát tényleg csodabogár vagyok, gondolta kissé csalódottan. Ezzel együtt becsületesen válaszolt: NEM.

A következő kérdés így szólt: Szeretsz rádiót hallgatni? És Reynie ezúttal is rájött, hogy nem, noha biztos volt benne, hogy mindenki más szeret. Egyre elszigeteltebbnek érezte magát, miközben ismét leírta: NEM.

A harmadik kérdés szerencsére nem volt ilyen érzelmes. Így szólt: Mi a baj ezzel az állítással? Reynie ezt viccesnek találta, és valóban fel is vidult egy kicsit, ahogy leírta a választ: Ez nem is állítás, hanem kérdés.

A következő oldalon egy sakktábla képe volt, amelyen az összes figura a kiinduló helyzetében állt, kivéve egy sötét gyalogot, amely két mezőt haladt előre. Lehetséges-e ez az állás a sakk szabályai szerint? – így a kérdés. Reynie egy percig tanulmányozta a táblát, megvakarta a fejét, majd leírta: IGEN.

Néhány hasonló kérdés után, melyekre Reynie szinte biztosan jó választ adott, elérkezett az utolsóhoz: Bátor vagy? Reynie-nek hevesebben kezdett verni a szíve. Hogy bátor-e? Sosem kellett annak lennie, honnan tudhatná hát? Miss Perumal nyilván azt mondaná, hogy bátor: rámutatott volna, hogy mindig próbál vidám lenni, pedig olyan magányos, hogy milyen türelmesen állja a többiek gúnyolódását, hogy mennyire szereti a kihívásokat. De mindez csak azt bizonyította, hogy jólelkű, udvarias, és sokat unatkozik. Nem gondolta, hogy ezek közül bármi a bátorságára utalna. Végül feladta a tépelődést, és egyszerűen azt írta: Remélem.

Letette a ceruzát, és körülnézett. A legtöbb gyerek már szintén végzett. Elöl a felügyelő hangosan rágcsált egy almát, és folyamatosan rajtuk tartotta a szemét, nehogy csaljanak. Vékony, merev tartású, rövid vörös hajú nő volt mustársárga ruhában és szintén sárgás arccal. Egy nagy, két lábon járó ceruzára emlékeztette Reynie-t.

– Ceruza! – szólalt meg hirtelen a nő, mintha olvasna a gondolataiban. A gyerekek összerezzentek ijedtükben. – Tegyétek le a ceruzát – folytatta a ceruzanő. – Vége a tesztnek.

– De még nem vagyok kész! – kiabált az egyik gyerek. – Nem ér!

– Kérek még időt! – kiáltotta egy másik. A nő szeme összeszűkült.

– Nagyon sajnálom, gyerekek, de lejárt az idő. Legyetek szívesek előreadni a teszteket, és maradjatok a helyeteken a javítás alatt. Nem tart sokáig.

Ahogy előreadták a lapokat, Reynie hallotta, amint a mögötte ülő fiú kuncogva megszólítja a szomszédját:

– Minek jöttek, ha még ezt sem bírták megoldani? Például az a sakkos kérdés! Ki nem tudja?

A szomszédja ugyanilyen önelégülten válaszolt.

– Át akartak verni! A gyalog csak egy mezőt léphet egyszerre, persze, hogy nincs ilyen állás! De fogadok, hogy volt, aki még ezt sem tudta!

– Aha! Csak mázlid volt, hogy nem szúrtad el! A gyalog igenis léphet két mezőt, amikor elindul a helyéről. De az mindegy is. Te nem tudtad, hogy a világos kezd? A sötét gyalog még nem léphetett volna! Ilyen egyszerű! Egy csecsemő is tudja!

– Hogy érted, hogy csecsemő? – hördült fel a másik.

– Fiúk! – reccsent rájuk a ceruzanő. – Csönd legyen!

Reynie-t hirtelen elfogta az idegesség. Rosszul válaszolt volna? És akkor mi van a többi kérdéssel? A furcsa, tévéről és bátorságról szólókat leszámítva egyszerűnek tűntek, de az is lehet, hogy mindet félreértette. Megrázta a fejét, és próbált nem gondolni erre. Elvégre be akarta bizonyítani, hogy bátor. Ha marad minden a régiben, az árvaházban legalább vele lesz Miss Perumal. És ha más, mint a többi gyerek? Mindenkit csúfoltak ezért vagy azért – ebben a tekintetben egyáltalán nem volt más.

Ezt mondta magának, de egyáltalán nem nyugodott meg tőle.

Amikor az utolsó tesztet is megkapta, a ceruzanő kiment a szobából, otthagyva a körmüket rágó és a faliórát bámuló gyerekeket. Néhány perc múlva a nő visszatért.

– Most felolvasom azoknak a nevét, akik továbbjutottak a teszt következő szakaszába – jelentette be.

A gyerekek izgatottan sugdolózni kezdtek. Második szakasz? Erről nem volt szó a hirdetésben!

– Aki hallja a nevét, jelenjen meg pontban egy órakor a Harmadik utcában lévő Monk épületben, ahol majd csatlakozik azokhoz, akik más csoportokból jutottak tovább. – Ezután felolvasta a ceruzáról, radírról és kizárásról szóló szabályokat. Végül a szájába dobott egy marék mogyorót, és olyan erővel kezdte rágni, mintha enélkül éhen halt volna.

Reynie feltette a kezét.

– Mgen? – kérdezte nagyot nyelve a nő.

– Bocsánat, azt tetszett mondani, hogy csak egy ceruzát vigyünk, de mi van, ha kitörik a hegye? Lesz ott hegyező?

Megint megszólalt a mögötte ülő fiú, ezúttal suttogva:

– Mitől ilyen biztos benne, hogy továbbjut? Még fel sem olvasták a neveket!

Ez igaz volt – várhatott volna addig. Biztos nagyon tolakodónak tartják most. Reynie égő arccal lehajtotta a fejét.

– Igen – válaszolt a nő. – Ha szükség lesz hegyezőre, tudunk biztosítani. Sajátot tilos hozni, világos?

A gyerekek egy emberként bólintottak, a nő pedig lesöpörte a kezéről a mogyorótörmeléket, és felvett egy papírlapot.

– Tehát ha nincs több kérdés, felolvasom a listát.

A terem elcsendesedett.

– Reynard Muldoon! – mondta a nő. Reynie szíve nagyot dobbant.

Elégedetlen pusmogás hallatszott mögüle, de aztán ismét csend lett, és a gyerekek visszafojtott lélegzettel vártak. A nő felnézett a papírból.

– Ennyi – mondta tárgyilagosan, összehajtotta a lapot, és eltette. – A többiek kiestek.

A terem megtelt dühös és csalódott kiáltásokkal.

– Kiestünk? – hitetlenkedett a Reynie mögött ülő fiú. – Kiestünk?

Ahogy kiszivárogtak a teremből – ki sírva, ki értetlenül, ki panaszosan nyögdécselve –, Reynie odament a nőhöz, aki valami okból minden ablak kilincsét megrángatta.

– Elnézést! Telefonálhatnék? A nevelőm azt mondta, hogy…

– Sajnálom, Reynard – szakította félbe a nő, hasztalan rángatva egy bezárt ablakot. – Attól tartok, itt nincs telefon.

– De Miss Perumal…

– Reynard – mosolyodott el a nő. – Biztos vagyok benne, hogy anélkül is elboldogulsz. Most pedig, ha megbocsátasz, ki kell surrannom a hátsó ajtón. Az ablakok mind be vannak zárva.

– Kisurranni? De miért?

– Mert tapasztalatból tudom, hogy bármelyik percben megjelenhetnek a gyerekek szülei magyarázatot követelni. Sajnos azt nem adhatok nekik. Úgyhogy megyek is. Délután találkozunk. El ne késs!

Azzal távozott.

Valóban furcsa volt tehát az ügy, és Reynie gyanította, hogy ennél még csak furcsább lesz. Amikor a távoli templomban elharangozták a háromnegyedet, lenyelte a szendvicset, és felkelt a padról. Ha most sem lesz nyitva a Monk épület kapuja, másik bejáratot fog keresni. Már az sem lepte volna meg, ha a pinceablakon át kell bemennie.

Ahogy odaért az épület előtti kis térre, két lányt pillantott meg, akik a kapu felé igyekeztek. Ők is biztosan a tesztre jöttek. Egyikük, akinek mintha zöld lett volna a haja – de lehet, hogy csak a fény játéka miatt, mert vakítóan sütött a nap –, könnyedén a levegőbe dobta, és elkapta a ceruzáját. Nem a legjobb ötlet, gondolta Reynie. Abban a pillanatban a lány mellényúlt a ceruzának, az pedig átesett egy rácson a lábánál.

A másik lány egy pillanatig habozott, mintha segíteni akarna. Aztán az órájára nézett. Már csak néhány perc volt hátra egyig.

– Hát ez pech. Nagyon sajnálom – mondta, de gyorsan eltűnt az arcáról az együttérzés. Nyilván végiggondolta, hogy ha a zöld hajú lány nem tudja megírni a tesztet, kevesebb versenytársa marad. Egyre szélesedő mosollyal rohant át a téren, és a nyitva lévő Monk épület kapuján.

A fémrács egy esőcsatornát takart. A szerencsétlenül járt lány ott állt, és bámult a sötétbe, amikor Reynie odaért hozzá. Elég egyedi volt a külseje – sőt megdöbbentő. A bőre szénfekete, a haja (ami bizony tényleg zöld volt) olyan hosszú, hogy a derekára tekerhette volna, és a blúza olyan bő volt, hogy úgy tűnt, mintha egy felhőben állna.

– Ezt a balszerencsét! – szólította meg Reynie. – Hogy pont ide kellett beesnie!

A lány reménykedve nézett rá.

– Ha jól sejtem, nincs nálad felesleges…

– Sajnálom. Megmondták, hogy…

– Tudom, tudom. Egy ceruza. Na, nekem ez volt az az egy ceruzám, hát majd most jó nagy hasznát fogom venni… – Vágyakozva nézett a rácsra, majd meglepetten pillantott vissza Reynie-re. – Hogyhogy te még itt vagy? Mindjárt kezdődik!

– Nem akarlak itt hagyni ceruza nélkül. Elég furcsa, hogy a barátnőd itt hagyott.

– Barátnőm? Ja, az a lány! Ő nem a barátnőm, itt találkoztunk. A nevét sem tudom. Ha már itt tartunk, a tiédet sem.

– Reynard Muldoon. De hívj csak Reynie-nek.

– Rendben. Örvendek, Reynie. Én Rhonda Kazembe vagyok. És most, hogy barátok vagyunk, hogy akarod visszaszerezni a cerkámat? Méghozzá gyorsan, mert egy percet késünk, és már kizárnak.

Reynie elővette a saját, aznap kihegyezett ceruzáját.

– Ezt fogjuk elfelezni – mondta. Kettétörte a ceruzát, és átadta a hegyes felét. – Ezt meg majd én kihegyezem, és meg is vagyunk. Radírod van?

Rhonda Kazembe hálásan és csodálkozva bámulta a fél ceruzát.

– Ez nekem eszembe nem jutott volna – mondta. – Mit is mondtál? Ja, igen, radírom van.

– Akkor gyerünk, már csak egy percünk van! – sürgette Reynie, de Rhonda visszafogta.

– Várj, Reynie, még meg sem köszöntem rendesen!

– Szívesen – vágta rá türelmetlenül. – Gyere, menjünk!

De a lány nem mozdult.

– Nem, én tényleg meg akarom köszönni! Nélküled nem írhatnám meg a tesztet, és tudod, még mi van? – Rhonda körülpillantott, nem hallja-e őket valaki, majd suttogóra fogta a hangját: – Megvannak a válaszok! Hibátlan lesz a tesztem!

– Mi? Mégis hogy?

– Azt most nincs idő elmagyarázni! De ha mögém ülsz, puskázhatsz a vállam fölött! Kicsit fel is emelem a lapot, hogy könnyebb legyen.

Reynie szóhoz sem jutott. Hogyan juthatott hozzá a lány a válaszokhoz? És most ajánlotta fel neki, hogy segít csalni! Egy pillanatra elfogta a kísértés – mindenképpen meg akarta tudni, mik azok a különleges lehetőségek. De amikor elképzelte, hogy dicsőségesen visszatér Miss Perumalhoz, miközben titkolnia kell, hogy csalt, már tudta, hogy nem lesz képes erre.

– Köszönöm – mondta végül. – Inkább nem.

Rhonda Kazembe elképedve bámult rá, és Reynie ismét megérezte a magányosság súlyát. Már az is kellemetlen volt, hogy a többi árva különcnek tekinti, de sokkalta rosszabb, amikor egy zöld hajú, felhőnek öltözött lány nézte annak.

– Na jó, akkor kapd össze magad! – vont vállat Rhonda, és elindultak. – Remélem, tudod, mire vállalkozol!

Reynie túlságosan sietett ahhoz, hogy feleljen. Persze fogalma sem volt, hogy mire vállalkozik, de nagyon szerette volna megtudni.

Bent az épületben feltűnően elhelyezett jelzések kalauzolták végig őket néhány folyosón, egy váróteremben, amelyben néhány szülő ácsorgott izgatottan, be egy padokban ülő gyerekekkel telezsúfolt terembe. A teljes csendtől eltekintve olyan volt, mint egy átlagos tanterem. A falon tábla, előtte tanári asztal, rajta egy ceruzahegyező, egy vonalzó és egy papír, amelyre azt írták: BESZÉLNI TILOS. A BESZÉLGETÉST CSALÁSNAK TEKINTJÜK. Csak két üres szék maradt, egymás mögött. Hogy minden kísértéstől védve legyen, Reynie előre ült. A falióra abban a pillanatban ütötte el az egyet, amikor Rhonda Kazembe bezuttyant a mögötte lévő padba.

– Ez meleg volt! – mondta a lány.

– Nincs beszéd! – förmedt rá a belépő ceruzanő, és becsapta maga mögött az ajtót. Az asztalhoz sietett, kezében egy nagy papírcsomóval és egy üveg savanyú uborkával. – Ha bárkit csaláson érek, azt rögtön kivégezzük!

A gyerekeknek elakadt a lélegzete.

– Vagyis kivezetjük. Csak a tesztírást kell befejeznie, és el kell hagynia az épületet. Nos tehát, mindenki megnyugodott? Fontos, hogy nyugodtan vágjatok neki egy ilyen nehéz tesztnek, főleg mert nagyon hosszú, és csak kevés időtök van rá.

Hátul valaki csüggedten felnyögött.

– Te! – szegezte rá az ujját a ceruzanő. Mindenki a hang forrása felé fordult. Ugyanaz a lány volt, aki cserbenhagyta Rhonda Kazembét az épület előtt. A ceruzanő gyilkos tekintetétől olyan sápadt színt öltött az arca, mint egy döglött hal hasa.

– Azt mondtam, nincs beszéd! – vakkantotta a nő. – Szeretnél rögtön kimenni?

– De én csak nyögtem! – tiltakozott a lány. A nő arca még komorabbá vált.

– Úgy gondolod, hogy a „de én csak nyögtem” nem számít beszédnek?

A lány ijedtében és zavarában a fejét is alig tudta megrázni.

– Rendben. Legyen ez figyelmeztetés mindenkinek. Ettől a pillanattól kezdve teljes csöndet kérek. Nos, van kérdés?

Reynie felemelte a kezét.

– Kérdésed van, Reynard Muldoon?

Reynie felmutatta törött ceruzáját, és a másik kezével hegyező mozdulatokat végzett.

– Rendben van, itt az asztalnál kihegyezheted a ceruzádat.

A fiú előresietett, kihegyezte a ceruzát – közben érezte, hogy mindenki őt figyeli –, ellenőrizte a hegyét, majd gyorsan a helyére ment. Közben látta, hogy Rhonda Kazembe egy papírdarabot csúsztat elő felhőszerű blúza ujjából: a megoldásokat. Elég kockázatos, gondolta Reynie, de a ceruzanő félbeszakította az elmélkedését:

– Egy órátok van a teszt megírására. Kövessétek pontosan az utasításokat. Először is, a lap tetejére írjátok fel a neveteket. Másodszor, minden kérdést és választ figyelmesen olvassatok el. Harmadszor, karikázzátok be a helyesnek vélt válasz betűjelét. Ötödször, ha kész vagytok, hozzátok ide a tesztet. Hatodszor, várjátok meg a helyeteken, amíg a teszteket kijavítják, és közlöm azoknak a nevét, akik átmentek.

A gyerekek kényelmetlenül fészkelődtek a helyükön. Mi történt a negyedik utasítással? A harmadik után rögtön az ötödik jött. Összenéztek, de nem mertek megszólalni. És ha fontos az a negyedik? Reynie remélte, hogy valaki más majd felteszi a kezét. Amikor látta, hogy hiába vár, felemelte a magáét.

– Igen, Reynard?

Reynie a szájára mutatott.

– Igen, beszélhetsz.

– Bocsánat, de mi a negyedik utasítás?

– Negyedik nincs. Egyéb kérdés?

A gyerekek most már teljesen összezavarodtak.

– Ahhoz, hogy átmenjetek – folytatta a nő –, minden, ismétlem minden kérdésre helyesen kell válaszolnotok. Ha egyet kihagytok, vagy rossz választ adtok, megbuktok a teszten.

– Azzal nem lesz probléma – suttogta Reynie háta mögött Rhonda Kazembe.

A ceruzanő szúrósan Reynie-re nézett, akinek kiszáradt a szája. Miért nem tudja ez a Rhonda befogni a száját? Azt akarja, hogy mind a kettőjüket kidobják?

– Ahogy megkapjátok a tesztet, hozzá is kezdhettek – mondta a ceruzanő, és amikor végre elfordult, Reynie alig bírta visszatartani a megkönnyebbült sóhajt. Még a végén emiatt zárják ki. Egyébként sem tartott sokáig a megkönnyebbülés, mert a ceruzanő elkezdte kiosztani a teszteket.

Az első gyerek, egy keménykötésű, baseballsapkás fiú, kikapta a kezéből a lapot, elolvasta az első kérdést, és sírva fakadt. A mögötte ülő lány is megnézte a kérdést, megdörzsölte a szemét, mintha rosszul látna, és újra megnézte. A feje imbolygott a nyakán.

– Ha ájulás kerülget – mondta a nő, miközben tovább lépdelt –, fogd a fejed a térdeid közé, és lélegezz mélyeket. Ha hánynod kell, menj előre, van ott egy kuka.

Végigment a soron, és kiosztotta a teszteket. A síró fiú végiglapozta a magáét – jó néhány oldalas volt –, és minden kérdésnél egyre keservesebben zokogott. A végére érve már jajgatott is.

– Attól tartok, a hangos sírás tilos – szólt rá a nő. – Légy szíves, hagyd el a termet.

A fiú megkönnyebbülten felpattant, és az ajtóhoz rohant, két másik gyerekkel együtt, akik még meg sem kapták a tesztet, de már a látványtól halálra rémültek. A nő becsukta mögöttük az ajtót.

– Ha valaki legközelebb elhagyja a termet, mert kétségbe-, netán pánikba esett – mondta –, ne felejtse el becsukni az ajtót. A zokogás zavarja a többieket.

Folytatta a tesztek kiosztását. A gyerekek egymás után vették el a papírlapokat, és az arcuk érdekes fehér, vörös és zöld árnyalatokat öltött. Mire megkapta a saját lapját, Reynie gyomra már egészen összeszorult a rettegéstől. Volt is mitől rettegnie. Rögtön az első kérdés így szólt:

Mely két ország között folyik vita a Nahicseváni Autonóm Köztársaság és a Hegyi-Karabah térség hovatartozásáról?

A. Az 1865-ös sinchului szerződés értelmében a határvidékeit Nagy-Britanniának átengedő Bhután és az ezért évenkénti anyagi segítséget nyújtó és a Bhutáni Királyság 1907-es létrehozásában közreműködő Nagy-Britannia között.

B. Az 1828-as turkmenchayi szerződésben Oroszország és Perzsia között felosztott Azerbajdzsán és a kétezer éve, a Szeleukida Birodalom bukása után alapított, majd az említett szerződésben Oroszországhoz csatolt Örményország között.

C. A függetlensége elnyeréséig angol–francia kondomíniumként működő, és ezért a biszlama (vagy bichelama) mellett mindkét nyelvet hivatalos nyelvként használó Vanuatu és Portugália között, melynek képviseletében 1606-ban, Pedro Fernandez de Quiros fedezte fel a Vanuatut is magába foglaló szigetcsoportot.

Volt még két másik válasz is, de azokat Reynie el sem olvasta. Ha mindegyik kérdés ilyen, akkor esélye sincs. Gyorsan végigfutotta a következő néhány kérdést, de nem lett bátrabb tőlük. Ha lehet, még rosszabbak voltak. És ez csak az első oldal! Körülötte mindenki sóhajtozott, reszketett, vagy a fogát csikorgatta. Kedve lett volna csatlakozni hozzájuk. Ennyit a különleges lehetőségekről. Mehet vissza az árvaházba, ahol senki, még Miss Perumal sem tudja, mit lehet vele csinálni. Szép álom volt, de nyilvánvalóan nem készült fel rá eléggé.

Mégsem akart elmenni. Követnie kellett az utasításokat, és mivel nem akart úgy távozni, hogy meg sem próbálja, továbbra is követte őket. Kötelességtudóan felírta a nevét az első oldal tetejére – első lépés. Ennyi legalább megvan, gondolta. A második utasítás az volt, hogy minden kérdést és választ figyelmesen olvasson el. Reynie vett egy mély levegőt. Összesen negyven kérdés volt. Csak az olvasásra rá fog menni az egy óra jelentős része. Az sem könnyítette meg a dolgát, hogy a ceruzanő épp uborkát evett – méghozzá különösen ropogósat –, miközben a kínlódásukat szemlélte.

A következő kérdés az volt, hogy honnan származik, és melyik családba tartozik a közönséges lednek. Reynie-nek fogalma sem volt, hogy egyáltalán mi az a lednek, és a lehetséges válaszokból is csak annyit tudott meg, hogy vagy antilopfajta, vagy madár, vagy rágcsáló, vagy virág. A harmadik kérdésre ugrott, amely valami fermion nevű szubatomi részecskékről és egy indiai fizikusról, bizonyos Satyendra Nath Bose-ról szólt. A negyedik azt firtatta, hogy melyik templomot építtette Justinianus császár, hogy megmutassa fölényét a néhai Theodorik utódaival, az osztrogótokkal szemben. És így tovább. Reynie-nek ismerős volt néhány hely, matematikai tétel vagy történelmi személyiség neve, de ez sem segített semmit. Már ahhoz is nagy szerencse kellett volna, hogy egyetlen kérdésre jó választ adjon, nemhogy az összesre.

Pontosan a teszt közepén (a huszadik kérdésnél, amely a parataxis és a hipotaxis közti különbségről szólt), Reynie hallotta, hogy a háta mögött Rhonda Kazembe felkel a helyéről. Már kész is? Ja, persze! Nála voltak a válaszok! Reynie mérgesen fintorgott, a többiek meg elképedve bámultak, ahogy Rhonda kivitte a tesztet az asztalhoz. A nő viszont látszólag még csak nem is gyanakodott. Ha valami feltűnt neki, az legfeljebb Rhonda külseje lehetett, a tesztre éppen csak odapillantott.

Reynie hirtelen rájött valamire: Rhonda szándékosan néz ki ennyire feltűnően! Ki is feltételezne olyan ostobaságot, hogy valaki ilyen külsővel csalni próbáljon? A zöld haj (nyilván paróka), a buggyos blúz, a suttogás – mindezzel csak a figyelmet akarta elterelni! Mindenki azt gondolja, hogy aki csalni akar, az igyekszik a lehető legkevesebb figyelmet magára vonni. Reynie-nek el kellett ismernie: Rhonda talán nem volt elég okos ahhoz, hogy jól megírja a tesztet, de ahhoz igen, hogy elcsalja. Irigykedett rá. Most Rhonda fogja megkapni azokat a különleges lehetőségeket, ő meg kulloghat vissza az árvaházba.

Ám ahogy Rhonda elhaladt mellette a helyére menet, rákacsintott, és elejtett egy kis papírdarabkát. Az lágyan, tollpiheként vitorlázott le Reynie padjára. A válaszok. Reynie a ceruzanőre nézett, de az nem figyelt, éppen Rhonda tesztjét javította – pipát pipa után rajzolt, és bólogatott. Vagyis a válaszok tényleg helyesek. És most itt vannak az orra előtt.

A korábban érzett kísértés semmi sem volt a mostanihoz képest. Hiába állt ellen, hiába ült úgy, hogy ne legyen kitéve neki, most mégis egy darab papírt bámult, amelyen ott volt a kulcs a legmerészebb álmaihoz. Csak meg kellett fordítania és leolvasni a megoldásokat. A többieket túlságosan lefoglalta a szipogás és körömrágás. Ha siet, le tudja másolni őket, mielőtt a ceruzanő felnézne. Már végzett Rhonda tesztjével, és most éppen az utolsó uborkát próbálta kipiszkálni az üvegből. Reynie hosszan bámulta a cédulát.

Aztán lepöckölte a padról.

Mit érnek azok a lehetőségek, ha nincs elég tudása kihasználni őket? Ha nem tudott átmenni a saját erejéből, akkor egyáltalán nem is akart. Ahogy ezt végiggondolta – és nagyjából el is hitte –, egészen fellelkesült. De még így is beletelt egy-két másodpercbe, mire le tudta venni a szemét a papírról. Na jó, mondta végül magában. Most már igyekezz, Reynie, nincs sok időd!

Erről meg is bizonyosodott, amikor az órára nézett. Fél óra sem volt már hátra, és a tesztet még csak félig olvasta el. Átfutotta a kérdést a parataxisról és a hipotaxisról (vagy az íráshoz volt közük, vagy a jövőbeli teherszállításhoz, de fogalma sem volt, melyik a helyes), aztán áttért a huszonegyesre, amely így szólt: Az Orosz Birodalom bukását követően, miután a Grúziából és Örményországból álló Transzkaukázusi Köztársaság megalapítására tett sikertelen kísérlet következtében megszületett Azerbajdzsán (mely jelenleg vitatja Örményországgal a Nahicseváni Autonóm Köztársaság és a Hegyi-Karabah-térség hovatartozását), mely hatalmak…

Reynie megállt. Valahogy szörnyen ismerős volt ez a kérdés – annyira, hogy muszáj volt elgondolkoznia rajta. Nem látta ő már ezeket a neveket?

Visszalapozott, és újra elolvasta a legelső kérdést: Mely két ország között folyik vita a Nahicseváni Autonóm Köztársaság és a Hegyi-Karabah-térség hovatartozásáról? Hitetlenkedve pislogott. Örményország és Azerbajdzsán. Az első kérdésre a válasz ott volt elrejtve a huszonegyedikben. Ez nem műveltségi teszt volt – hanem egy kirakós!

A huszonkettes kérdés így kezdődött: Bár a pillangósvirágúak családjába tartozó közönséges lednek Európából származik, elterjedt… Megvan! A válasz a második kérdésre! A következőnél már biztos volt a dolgában, és bár maga kérdés nem tett említést szubatomi részecskékről, sem indiai fizikusokról, de a D válasz részletesen beszélt róluk. Nemcsak hogy minden válasz el volt rejtve a tesztben, de ráadásul sorrendben. Az első kérdésre a huszonegyedik válaszolt (és megfordítva), a másodikra a huszonkettedik, és így tovább, egészen a negyvenedikig, amely megmagyarázta a parataxis és hipotaxis rejtélyét a huszadik kérdésből.

Reynie örömében majdnem felpattant. De nem örülhetett sokáig – sürgette az idő. Nekilátott hát megkeresni a válaszokat. Jó időbe telt, mert ehhez oda-vissza kellett lapozgatnia, és éppen csak az egy óra letelte előtt sikerült végeznie. Épp bekarikázta az utolsó betűt, letette a tesztet a ceruzanő asztalára, és végignézett a többieken (egyesek megszállottan, találomra karikázták be a betűket, hátha szerencséjük lesz, mások pedig már ott sem voltak, mert rég kisomfordáltak a teremből), amikor a nő elkiáltotta magát:

– Lejárt az idő, gyerekek! Tegyétek le a ceruzát!

Némi sírdogálás és könnytörölgetés után a gyerekek Reynie-ére tornyozták a saját tesztjeiket, és visszaültek a helyükre. Csendben várakoztak, míg a ceruzanő átnézte a teszteket. Nem tartott sokáig – végül is csak az első kérdésre kellett egy pillantást vetnie. Amikor viszont Reynie-éhez érkezett, megint elkezdett pipálni és bólogatni.

– Ügyes vagy – súgta oda Rhonda. – Egyedül is ment! – Láthatóan boldoggá tette, hogy Reynie csalás nélkül is sikerrel járt, pedig nemrég még éppen ő biztatta rá. Fura teremtés volt, semmi kétség.

– Most pedig olvasom azoknak a nevét, akik továbbjutottak – jelentette be a ceruzanő. – Aki hallja a nevét, az bekerült a harmadik fordulóba, úgyhogy maradjon a helyén, és várja a további utasításokat. Aki nem hallja, az elmehet.

Reynie felkapta a fejét. Harmadik forduló?

A nő megköszörülte a torkát, de most bele sem nézett a papírjába.

– Reynard Muldoon!

Kifelé menet még hozzátette: – Ennyi.

Reynie egyedül ücsörgött a teremben, és próbálta megérteni, mi történt valójában. Miért nem mondták Rhonda Kazembe nevét is? Mert csalt? Vagy mégis rosszak voltak a válaszai? És egyáltalán, honnan szerezte meg őket? Nagyon titokzatos volt az egész helyzet, és még a lány viselkedése rátett egy lapáttal.

– Hát, sok szerencsét, kölyök – trillázta, és barátságosan összeborzolta Reynie haját, majd felhőruhájában kilibegett a teremből. Egy kicsit sem tűnt csalódottnak, amiért megbukott.

Tűnődését a ceruzanő szakította félbe, aki bedugta a fejét az ajtón:

– Sikerült megszabadulni a többiektől, Reynard. Kiosztottuk a vigaszfánkokat, vigaszöleléseket, meg vigasz-mittudomén-miket. Már csak néhány perc – és már el is tűnt, mire Reynie utána szólt:

– Bocsánat, Miss… Ööö… Elnézést, de még nem említette a nevét.

– Semmi baj, Reynard – lépett vissza a nő a terembe. – Nem kell elnézést kérned.

Reynie várta, hogy akkor végre bemutatkozzon, de a nő csak letörölte a szájáról a fánkmorzsákat.

– Szóval kérdésed van?

– Ja, igen. Felhívhatnám a nevelőmet, Miss Perumalt? Fogalma sincs, hol lehetek. Félek, hogy aggódni fog értem.

– Kedves, hogy így törődsz vele, de nincs mitől félned. Már felhívtuk Miss Perumalt, minden rendben van – azzal újra elindult kifelé.

– Elnézést…

A nő megállt.

– Igen, mi az, Reynard?

– Elnézést, hogy ilyet kérdezek, de nagyon fontos. Szóval… Ugye nem tetszik hazudni?

– Hazudni?

– Elnézést kérek… Csak, tetszik tudni, reggel azt tetszett mondani Miss Perumalnak, hogy majd felhívhatom, nekem viszont azt, hogy nincs is telefon. Szóval most már érteni tetszik. Én csak nem szeretném, hogy Miss Perumal aggódjon.

A ceruzanőnek arcizma sem rándult.

– Tökéletesen indokolt a kérdésed, Reynard. Tökéletesen indokolt – majd elismerően bólintott, és az ajtó felé fordult.

– De nem tetszett rá válaszolni!

A nő megvakarta a fejét. Reynie kezdte gyanítani, hogy vagy süket egy kicsit, vagy nem teljesen normális.

– Gondolom, az igazat szeretnéd tudni.

– Igen!

– Az igazság az, hogy még nem hívtam fel Miss Perumalt, de azonnal fel fogom. Tulajdonképpen épp felhívtam volna, amikor megkérdezted, hogy felhívtam-e. Meg vagy elégedve?

Reynie nem nagyon tudta, mit feleljen. Nem akarta megbántani a nőt, de most már nem igazán bízott benne, és nagyon fontos lett volna tudnia, hogy Miss Perumal megnyugodott-e már.

– Elnézést, de nem hívhatnám fel inkább én? Egy perc lenne az egész.

A ceruzanő elmosolyodott. Ezúttal Reynie szemébe nézett, és a hangja is sokkal gyengédebbé vált.

– Nagyon jó gyerek vagy, hogy így aggódsz érte. Mit szólnál, ha most azt mondanám, hogy valójában már telefonáltam neki? Nem, ne válaszolj, úgysem hinnél nekem. Mindenesetre ezt üzente neked: „Na látod, hogy nem kellett szerencse. Örülök, hogy egyforma a zoknid”. Arra kért, hogy ezt mondjam el. Most már rendben van?

Mielőtt Reynie egy értelmes választ bírt volna kinyögni, a nő kisurrant a teremből, otthagyva őt töprengeni. Miss Perumal üzenete egyértelműen hiteles volt, de akkor a ceruzanő miért nem rögtön ezzel kezdte?

Ahogy ezen rágódott, lépéseket hallott az előszobából, aztán valaki félénken megkocogtatta a félig nyitott ajtót. A nyílásban egy fiú arca jelent meg.

– Helló – köszönt a fiú, a szemüvegét vizsgálgatva. – Itt kell várakoznom? – Olyan halkan beszélt, hogy Reynie-nek erősen kellett koncentrálnia, ha érteni akarta.

– Azt nem tudom. Nekem itt kell várakoznom, akkor talán neked is. Szívesen látlak, ha van hozzá kedved. Reynie Muldoon vagyok.

– Ó… Az én nevem Ragacs Washington. – A fiú bizonytalannak tűnt. –Még mindig nem tudom, jó helyen járok-e. A sárga ruhás hölgy azt mondta, egy Reynard nevű illetővel várakozzak együtt.

– Én vagyok az, csak Reynie-nek becéznek – kezet nyújtott, Ragacs Washington pedig némi habozás után megrázta.

Ragacs feltűnően sovány fiú volt (Reynie nem is értette a becenevét – ő olyasvalakinek adta volna, akire ragadt is valami), a bőre pedig olyan világosbarna árnyalatú, mint a tea, melyet Miss Perumal főzött reggelente. Nagy, ideges szemekkel bámult, a feje teljesen kopasz volt. Drótkeretes szemüvege egy tudóséhoz tette hasonlóvá az arcát. Egy elég ideges tudóséhoz: szégyenlősnek látszott, vagy inkább félénknek. De hát miért ne tartott volna most már mindentől, ha keresztülment azon, amin Reynie?

– Te is a harmadik fordulóra vársz? – kérdezte Reynie. Ragacs bólintott.

– Egész nap arra vártam. Kilencre hívtak ide, tízre megírtuk a tesztet. Azóta itt ültem egy üres teremben. Még jó, hogy hoztam egy körtét, legalább nem kellett éheznem. Szerintem mindenki más kapott fánkot. Mi miért nem?

– Én is ezen gondolkodtam. Szóval tőletek csak te jutottál tovább?

– Az első fordulóból még nem. Az egy pici lánynak is sikerült, de őt tegnap óta nem láttam. Biztos más időpontra hívták be, egész nap teszteket írtak. Nem volt a csoportodban egy rendkívül alacsony lány, úgy feleakkora, mint te?

Reynie megrázta a fejét. Ilyesvalakire biztosan emlékezett volna.

– Lehet, hogy később jön – vont vállat Ragacs. – Na, szóval a második fordulóból igen. Csak én jutottam tovább. Ami eléggé meglepett, mert… – itt elhallgatott, és az ajtóra pillantott. Először folytatni akarta a mondandóját, aztán megpróbált úgy tenni, mintha észrevett volna valami izgalmasat a plafonon. Világos volt, hogy valamit titkol, és Reynie hirtelen azt is megsejtette, hogy mit.

– Mert volt egy lány, aki csalt?

Ragacs szeme elkerekedett.

– Honnan tudod?

– Nálunk is volt. Ez valami trükk lesz. Mondd csak, nem ejtette el az a lány a ceruzáját kinn a téren?

– De! El sem hittem, hogy ekkora balszerencséje van! Mert ugye csak egy ceruzát volt szabad hozni.

– Te mit csináltál?

– Próbáltam segíteni. A többiek azt mondták, hogy sajnálják, de nem akarnak elkésni. Egy fiú még ki is nevette. Én viszont szörnyen megszántam, úgyhogy mondtam neki, hogy fogja meg a lábam, és lógasson be a rácsok között. Könnyen ment neki, mert nagyon erős volt, én meg jó sovány vagyok, és átfértem. Persze, bevallom, rémisztő volt ott lógni fejjel lefelé és matatni a sötétben. Azt hiszem, valami hozzá is ért az ujjamhoz… de lehet, hogy csak képzeltem. Kicsit összekeveredem, ha ideges vagyok.

– Még szerencse, hogy megtaláltad a ceruzáját a sötétben – jegyezte meg Reynie.

– Ó, nem találtam meg! Tudod, mi történt? Felhúzott, és azt mondta: „Na sebaj, van másik”! És elő is vette a ruhája ujjából, érted? Fel nem tudom fogni, minek lógatott le abba a sötét lyukba, ha egyszer volt még egy ceruzája! Aztán ráadásul felajánlotta, hogy hálából ideadja nekem a válaszokat! Még jó, hogy nem fogadtam el, úgy látszik, nem sokat segítettek rajta.

– Bizony – helyeselt Reynie. – Szerintem ez is hozzátartozott a teszthez. Ha csalunk, rögtön megtudják, és kizárnak minket.

Ragacs elővett egy vastag szövetdarabot az ingje zsebéből, és törölgetni kezdte a szemüvegét.

– Ha ez igaz, akkor elég ijesztő, hogy így tesznek bennünket próbára – visszatette a szemüvegét, és nagy szemével nyugtalanul pislogott. – De hát minek panaszkodom? Rendes volt tőlük, hogy továbbengedtek, pedig pár kérdést kihagytam. Nagylelkű dolog…

– Várj egy kicsit! – vágott közbe Reynie. – Hogy hagyhattál ki egyet is? Véletlenül rossz betűt karikáztál be?

Ragacs zavartan állt egyik lábáról a másikra.

– Ööö, hát, lehet, hogy neked könnyűek voltak a kérdések, de nekem nem annyira. Az utolsó háromra már nem is jutott időm, csak tippeltem. Persze nem jött be. De ahogy mondtam, elnézték.

Reynie nem hitt a fülének.

– Azt akarod mondani, hogy te tudtad a válaszokat?

Ragacs minden kérdéstől egyre levertebb lett. Könnyek szöktek a szemébe.

– Elég butának nézek ki, ugye? Nem nézni ki belőlem, hogy egyet is tudok, mi? Értem én…

– Nem, nem! – rázta a fejét Reynie. – Nem úgy értettem! Úgy értettem, furcsa, hogy egyáltalán valaki tudta őket. Pláne az összeset.

Ragacs arca kisimult. Szégyenlősen elmosolyodott, és kicsit kihúzta magát.

– Vagy úgy! Hát igen. Azt hiszem, elég sok mindent tudok. Ezért is hívnak Ragacsnak. Minden, amit olvasok, megragad a fejemben.

– Hát ez valami elképesztő! – ámuldozott Reynie. – Akkor te többet olvasol, mint bárki, akit ismerek! De figyelj csak, ha rájöttél, hogy az egész egy kirakós, akkor miért nem úgy csináltad meg? Sokkal előbb kész lettél volna.

– Kirakós?

– Nem tűnt fel, hogy a tesztben el vannak rejtve a válaszok?

– Az feltűnt, hogy egy csomó minden ismétlődik – válaszolta Ragacs –, de nem igazán figyeltem rá. Túlságosan lefoglalt, hogy megtaláljam a helyes válaszokat. Az a kolloid szuszpenziókról szóló kérdés például jól megizzasztott, és már mondtam, hogy ha ideges vagyok, eléggé összekeveredem. – Elhallgatott, majd felsóhajtott, és hozzátette: – És elég gyakran vagyok ideges.

Reynie felnevetett.

– Szóval nem tudtad, hogy kirakós, én meg nem tudtam a válaszokat. És mégis itt vagyunk. Egész jó csapat lennénk!

– Gondolod? – kérdezte Ragacs, aztán elvigyorodott. – Igen, igazad lehet.

Tovább várakoztak, és közben megvitatták a furcsaságokat, amelyek megestek velük. Ragacs lassan megnyugodott, és hamarosan már úgy viccelődtek és nevetgéltek, mintha régi barátok lettek volna. Ragacs egyre csak Rhonda Kazembe külsején vihogott, Reynie-nek pedig belefájdultak az arcizmai is a nevetésbe, amikor Ragacs részletesen előadta, milyen volt fejjel lefelé lógni a csatornában. (A cipőm kezdett kicsúszni a kezéből – mondta –, és az jutott az eszembe, hogy elveszi, és otthagy a csatornában. Bepánikoltam, és összevissza kapálóztam, csoda, hogy le nem ejtett!)

Aztán Reynie mesélte el, hogy hazudozott a ceruzanő a telefonhívásról Miss Perumalnak. Ragacson azonban nevetés helyett ismét úrrá lett az idegesség. Megint a szemüvegét törölgette, pedig csak pár perce tisztította meg.

– Igen – mondta. – Igen. Én is fel akartam hívni a szüleimet. Ugyanez volt. De aztán a végén felhívta őket. Semmi baj.

Reynie udvariasan bólintott. Látta, hogy Ragacs eltitkol valamit előle. Talán mégsem jutottak eszébe a szülei, és szégyelli? Végül úgy döntött, békén hagyja ezzel. Látszott rajta, hogy már így is elég kényelmetlenül érzi magát.

– És hol laksz? – váltott témát.

Ragacs erre még bőszebben kezdett törölgetni. Talán egyszerűen nem szerette az ilyen személyes kérdéseket.

– Hát… – kezdte, a torkát köszörülve. – Hát…

Ebben a pillanatban kivágódott az ajtó, és egy lány rontott be, kezében egy vödörrel. Hihetetlenül gyors volt: alig lépett be, már ott is állt mellettük, szőke haja úgy libbent mögötte, mint a ló sörénye. Ragacs rémülten ugrott hátra.

– Jaj, mi baj? – kiáltotta.

– Veled mi baj? – kérdezett vissza nyugodtan a lány.

– Hát… csak… mi elől futottál?

– Elől? Semmi elől nem futottam. Ide futottam. A Sárgaság mondta, hogy jöjjek ide, és várakozzak veletek együtt. Úgyhogy itt vagyok. A nevem Kate Wetherall.

Ragacs zihálva pillantgatott az ajtó felé, mintha arra számítana, hogy mindjárt bejön rajta egy oroszlán, így Reynie-re maradt, hogy mindkettejüket bemutassa.

– Ő Ragacs Washington, én pedig Reynie Muldoon vagyok – mondta, és kezet nyújtott, de rögtön megbánta, mert Kate szorítása olyan erős volt, mintha egy ajtó csukódott volna oda az ujjaira. (Ragacs meglátta a fájdalmas grimaszt az arcán, és késlekedés nélkül zsebre vágta a kezét.) Reynie a csuklóját dörzsölgetve folytatta:

– Azt hiszem, igaziból az a kérdés, hogy miért futsz séta helyett.

– Miért ne? Sokkal gyorsabb. Most is, ahelyett, hogy itt dumálok veletek, battyoghatnék egy üres folyosón. Nem sokkal jobb így? Helyes srácoknak tűntök. Szóval miért hívnak téged Ragacsnak? – Megtapogatta Ragacs karját. – Nem is vagy ragacsos.

– Hosszú történet – mondta Ragacs, amikor megnyugodott kissé.

– Hadd halljam!

Így hát Ragacs elmesélte a neve történetét, mire Kate bevallotta, hogy ő is régóta szeretne becenevet.

– Megpróbáltam rávenni az embereket, hogy hívjanak a Végképp Szép Kate-gépnek, de valahogy nemigen akaródzott nekik. Felteszem, hogy ti sem akartok így nevezni, ugye?

– Mindenesetre furcsa becenév – felelte óvatosan Reynie. – Meg aztán hosszú ideig tart kimondani.

– Az igaz – ismerte el Kate. – Kivéve, ha gyorsan mondod.

– Ezt még meggondoljuk – ígérte Ragacs. Kate beleegyezően bólintott. Igazán kellemes külseje volt. Nagy, kék szeme, szép vonalú, pirospozsgás arca, de szokatlanul magas és széles vállú termete volt egy tizenkét éveshez képest. (A korát rögtön megmondta, a gyerekeknek legalább olyan fontos a koruk, mint a nevük. Cserébe megtudta, hogy a fiúk tizenegy évesek.) De Reynie Kate vödrére volt igazán kíváncsi. Erős fémvödör volt, tűzpirosra festve. Beszélgetés közben Kate kioldotta az övét, felfűzte rá a vödröt, aztán visszacsatolta, így a vödör most a csípőjén lógott. Látszott a mozdulatain, hogy már vagy ezredszerre csinálja ezt. Reynie-t teljesen elkápráztatta. Végül megkérdezte, mire való. Kate értetlenül meredt rá.

– Te komolyan nem tudod, mire való egy vödör? Hát mindenfélét lehet benne tartani, butus!

– Jó, azt tudom – magyarázta Reynie. – De miért kell magadnál hordanod? A legtöbben nem cipelnek magukkal vödröket mindenféle különös ok nélkül.

– Nem – helyeselt Kate. – Ezt már én is észrevettem, de nem értem, miért. El sem tudom képzelni magam vödör nélkül. Miben hordanám akkor a cuccaimat?

– Milyen cuccokat? – kérdezte Ragacs, aki Reynie-vel együtt próbált bekukucskálni a vödörbe.

– Megmutatom – azzal Kate egyesével előpakolta a dolgait. Volt a vödörben egy svájci bicska, egy zseblámpa, egy kisebb elemlámpa meg egy tubus szupererős ragasztó, amelynek a tetejét Kate gondosan ellenőrizte. Aztán elővett még egy zacskó üveggolyót, egy csúzlit, egy guriga damilt, egy ceruzát, egy radírt, egy kaleidoszkópot és egy patkómágnest, amelyet csak nagy üggyel-bajjal tudott elválasztani a vödörtől. – Több tucatot kipróbáltam már – mutatta fel végül a mágnest. – Ez a legerősebb. – Végül megmutatta a vödör alján szépen körbetekert vékony kötelet.

– Jó sok dolog van itt – jegyezte meg Ragacs.

– Mind hasznos – mondta Kate, miközben visszarámolta a felszerelést. – Például ma reggel is valami szédült csaj a csatornába ejtette a ceruzáját a téren.

Reynie és Ragacs összenéztek.

– Ez olyan, mintha az evezőt ejtené ki a csónakból! – folytatta Kate, majd a gondolataiba mélyedt. – Hmm, egy evező nekem is jól jönne. De nem, mégsem, túl nagy. Bár azért néha nagy hasznát lehet venni…

– Segítettél Rhondának visszaszerezni a ceruzáját? – kérdezte Reynie.

– Még jó. Fogtam a… Na, álljunk meg, honnan tudod a nevét?

– Mondd végig, aztán elmesélem.

Kate elmagyarázta, hogyan feszítette fel a csatorna rácsát a bicskáján lévő csavarhúzóval. Ezután a kötelet rácsomózta egy padra, leereszkedett a csatornába, és a zseblámpával megkereste a ceruzát.

– Belegurult egy résbe – magyarázta. – Vagy huszonöt centi mélyre, úgyhogy bekentem a damilt ragasztóval. Ezért jó az ilyen kis elemlámpa, szájba lehet venni, ha mindkét kézre szükség van. Na, szóval leengedtem a damilt a résbe, rá a ceruzára. Vártam egy kicsit, amíg megköt a ragasztó, aztán kihúztam. Hát, képes lettem volna erre a vödröm nélkül?

– Nem féltél? – kérdezte Ragacs, ő ugyanis rettenetesen megijedt, és nem akart egyedül maradni ezzel.

– Mitől, hogy vizes leszek? Napok óta nem esett, csontszáraz volt ott minden!

Reynie-nek valami szöget ütött a fejében.

– Honnan tudtad, hogy huszonöt centi mély a rés? Mérőszalag nem volt a vödrödben.

– Ó, meg tudom becsülni a távolságot, súlyt meg ilyesmit – vonta meg a vállát Kate, és körbepillantott. – Például ránézésre megmondom, hogy ez a terem hat méter hatvan centi hosszú és négy-nyolcvan széles.

Ragacs kételkedett, már csak azért is, mert zavarta, hogy Kate nem félt a sötétben.

– Biztos?

– Persze, hogy biztos!

– Mérjük le! – javasolta Reynie, és felkapta a ceruzanő asztaláról a vonalzót.

A terem hat méter hatvan centiméter hosszú volt, és négy méter nyolcvan centiméter széles.

Reynie elismerően füttyentett, Ragacs pedig csak ennyit mondott:

– Nem rossz.

– Visszatérve a történetre – vette fel újra a fonalat Reynie –, Rhonda felajánlotta, hogy segít csalni?

Kate szeme gyanakodva összeszűkült.

– De sokat tudtok! Kémkedtetek utánam? Mert akkor azt is tudjátok, hogy hova küldtem.

– Nem kémkedtünk, kitaláltam – felelte Reynie. – Szóval rájöttél a kirakósra? Vagy netán tudtad az összes választ?

Kate felhorkant.

– Ki a fene tudná a választ azokra kérdésekre?

– Ragacs tudta.

Most Kate-en volt a sor:

– Nem rossz.

Ragacs szerényen lehajtotta a fejét.

– Szóval mi van ezzel a kirakóssal? – értetlenkedett a lány.

Reynie és Ragacs megint egymásra nézett.

– De ha nem tudsz róla, hogy mentél át? – kérdezte Ragacs.

– Nem mentem át. A csoportomból senki sem ment át. Őszintén szólva szerintem csak azért lehetek még itt, mert kisegítettem Sárgaságot a szorult helyzetből.

Ezek után természetesen muszáj volt elmesélnie a fiúknak, mi történt.

– Szóval a teszt után Sárgaság levitt minket az aulába, hogy mindenkinek adjon fánkot, és elmondja a szülőknek, hogy bocs, de nem jött össze, kösz, hogy eljöttek, satöbbi. És hát ettől néhányan eléggé begurultak. Az egyik azt ordította, hogy átverés, a másik mindenáron tudni akarta, mi volt ez az egész, és Sárgaság már igencsak kereste a kijáratot. De páran közte meg az ajtó között álltak, és csapdába esett. Megsajnáltam, mert értettem, hogy csak a munkáját végezte, akármi is az, és legalább egy érdekes napot szerzett nekem, ezért elhatároztam, hogy segítek. Amíg a felnőttek üvöltöztek, a gyerekek meg betegre zabálták magukat fánkkal, én fogtam a bicskámat, és a csavarhúzóval lekaptam az ajtóról a kilincset. Aztán elordítottam magam: „Az a férfi áll az egész mögött! Ott a sarokban!” Mindenki arra fordult, kivéve persze a Sárgaságot, aki azonnal kislisszolt az ajtón. Amint kiért, lekapcsoltam a lámpát, rájuk csuktam az ajtót, és elrohantunk. Gyorsan lehagytuk őket, amíg a töksötétben próbálták kitapogatni a kilincset, ami ott se volt. Aztán valaki megtalálta a villanykapcsolót, és gondolom, úgy rajzottak ki, mint a mérges darazsak, de addigra mi már elbújtunk egy szekrényben. Amikor az utolsó is elment, Sárgaság mosolyogva azt mondta: „Azt hiszem, mégiscsak maradhatsz a harmadik fordulóra”. És most itt vagyok.

– Elképesztő! – mondta Reynie.

– Hihetetlen! – kiáltott fel Ragacs. – Te egy igazi hős vagy!

– Jaj már… – mormogta zavartan Kate. – Nem volt nagy ügy. Bárki megtette volna. Na, én már elmondtam a sztorimat, most ti jöttök. Honnan ismeritek azt a Rhonda Kazembét? És mi ez a kirakósdolog?

Mielőtt válaszolhattak volna, a ceruzanő kukkantott be a szobába, és így szólt:

– Jön a harmadik forduló, gyerekek. Jelentkezzetek a 7B teremben – azzal eltűnt.

– Na és mégis hol van az a 7B terem? – kérdezte Ragacs elkeseredetten. – Már arra is ráment a fél éjszakám, hogy ezt az épületet megtaláljam!

– Szerintem egykettőre meglesz – nyugtatta Reynie, de magában a fiú szavain tűnődött. „Fél éjszaka”? Mit keresett az utcán éjszaka? Hol vannak a szülei?

– Gyorsan meséljetek, mert Sárgaság nem különösebben türelmes – sürgette őket Kate.

– Igazad van – felelte Reynie. – Majd útközben elmondjuk.

Így hát a három új barát elindult megkeresni a 7B termet.