Borítószöveg

Szívmelengetően szívderítő romantikus történet.

Tökéletes olvasmány mindazoknak, akik szeretik a Hugh Grant-féle romantikus vígjátékokat.

A kedves és bohókás Viola Smith a Londoni Metropolitan Operatársulat zenekarában brácsázik, és a főnöke kérésére kénytelen segíteni az egyik Notting Hill-i iskolában a karácsonyi műsor összeállításában.

Nate Williams igazi Grincs: nem mondhatni, hogy fellelkesítené a közeledő karácsony gondolata. Ám mivel a kislánya, Grace a főszereplő az ünnepi műsorban, beadja a derekát, és segít Violának a szervezésben.

Viola és Nate között úgy szikrázik a levegő, mint a parázs a Portobello Road-i piacon a sült gesztenye alatt. És amikor Londonban havazni kezd, Viola és Nate azon kapják magukat, hogy csapdába estek. Ráadásul nem is egybe...

Fordította

Bosnyák Gabriella

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jules Wake: Notting Hill in the Snow

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title Notting Hill in the Snow © Jule Wake 2019

Jules Wake asserts the moral right to be acknowledged
as the author of this work.

Hungarian translation © 2021, 2023 Bosnyák Gabriella

Magyar kiadás © 2021, 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítógrafika © Rácz Evelin

Borítóterv © Féder Márta

Második kiadás

ISBN 978-963-604-374-2

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Tóth Andrea

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Házi csillagaimnak, Nicknek, Ellie-nek és
Mattnek: mindannyian roppant tehetségesek vagytok,
mindig sikerül inspirálnotok. x

1. fejezet

– Muszáj volt ezt az izét pont ilyenkor magával hoznia? – csattant fel a nő felém fordulva, és póklábakként meredező, festett szempillái alól mérges pillantásokat vetett a Notting Hill-i metróállomás peronján hömpölygő tömegre. – Maga hülye!

Azt hiszem, egy p-vel kezdődő szó is elhagyta a száját, de nem értettem tisztán.

– Sajnálom. – Meghökkenve a nő rosszindulatán, csak egy futó bocsánatkérésre telt tőlem, amelynek újabb dühös pillantás lett a jutalma.

Bűnbánó mosolyomhoz ekkor már egy „hé, hölgyem, nekem is el kell jutnom a munkahelyemre” típusú vállrándítás is társult. Ha valaki csúcsidőben próbál meg hegedűtokkal a kezében közlekedni (ami valójában brácsatok, de mindenki összetéveszti), elég hamar népszerűtlen lesz, éppen ezért igyekszem kerülni ezeket az időszakokat.

Miközben éreztem, hogy minden szem rám mered, mintha a nőnek adtak volna igazat, aki szégyent emlegetve fennhangon tovább dohogott, magamhoz szorítottam a hangszert, és próbáltam a lehető legkisebb helyet elfoglalni. Az orrom már teljesen hozzápréselődött a merev tokhoz, de a nő még mindig ciccegett.

– Ez nevetséges! – mondta hangosan, miközben hátradobta a haját, és olyan vehemensen szuszakolta át magát a tömegen, hogy közelebbi ismeretségbe kerültem az egyik kapaszkodóval. A tok nekiütődött a fémnek, és visszapattanva olyan erővel nyomódott az arcomnak, hogy könnybe lábadt a szemem. A fájdalomtól és a nő arcátlanságától megrökönyödve csak álltam ott bénán, mint egy komplett idióta.

Mire magamhoz tértem a kábulatból, a nő már nem volt sehol, elnyelte a tömeg, ahogy egyre beljebb nyomult a kocsiban. Az arcom lüktetett, de a zsúfolt járaton nem lett volna egyszerű felemelni a kezemet – miközben a brácsámat is tartanom kellett –, hogy megnyugtatásként rátegyem. Lehunytam a szememet, de pontosan tudtam, hogy többen is látták, mi történt. Amikor felpillantottam, egy meleg tekintetű, barna szempár együttérzőn nézett vissza rám.

– Jól van? – tátogta a férfi.

Nyeltem egyet, és éreztem, hogy ismét elönti a könny a szememet; utáltam, hogy kiszolgáltatott és szánalmas vagyok. Bólintottam. Ne légy kedves, kérlek, ne légy kedves! Különben tényleg elsírom magam. A történtek ellenére a szívélyes mosolytól és a férfi őszinte aggodalmától máris jobban éreztem magam egy kicsit, hiszen volt már egy szövetségesem az elszántan munkába igyekvő, ellenséges emberáradatban. Halványan, de azért hálásan rámosolyogtam. Jóképű fickó. Nagyon is az. Odavagyok a barna szemekért. És a mosolyért, ami azt illeti. A mosoly csodákat művel. Nem kerül semmibe, és máris derűsebben látja az ember az előtte álló napot. Akárcsak én most. Mrs. Mogorva Fél-kiló-smink talán egész nap tartó szerencsétlenségre van kárhoztatva.

Amikor a férfi elkapta a tekintetét, lopva újra rápillantottam. Elég komoly és merev benyomást keltett, amolyan Mr. Kilenctől Ötig típus, de azért helyes volt – na jó, elképesztően jól nézett ki –, bár az elegáns öltönye, fényesre suvickolt cipője, takarosan rövidre nyírt haja láttán tudtam, hogy semmi esélyem. Ma reggel sikerült kimaxolnom a gengszter csaja jelmezt; ez amolyan foglalkozással járó ártalom, ha az ember egész életében egy brácsatokkal a kezében szaladgál Londonban. A tépett bubifrizurám – amit azért választottam, mert könnyű rendben tartani, és passzol az egyenes, fényes (köszönöm, Istenem!) gesztenyebarna hajamhoz – és a Lady Danger árnyalatú, korallpiros Mac rúzsom  (amire sminkmester barátnőm, Tilly beszélt rá) mellett az egyszerű, fekete ruha – mivel fellépésem lesz – egészítette ki a toilette-emet.

Szívás ilyen korán tömegközlekedni, de a darabot vezénylő karmesternek még ma késő délután Ausztriába kell repülnie, így összehívott egy reggeli próbát.

Ismét kiszúrtam mosolygós emberemet a Holbornon átszálló emberáradatban; a többiek előtt haladt, céltudatosan lépkedett, könnyedén manőverezett közöttük, akár egy cápa, nem úgy, mint én, aki bukdácsolva, uszadék faként próbáltam a felszínen maradni, anélkül, hogy elhagynám a hangszeremet.

Aztán ott volt megint, velem egy liftben, a Covent Garden állomáson. Ahogy kifelé tartottunk a metróból, egyszer csak mellettem termett.

– Rendben van az arca? Jó nagy ütés érte. – Az arcomra pillantott, és felszisszent. – Sajnálom, mondanom kellett volna valamit annak a nőnek, de csak akkor vettem észre, mi történt, amikor már eltűnt. És a Bond Streeten ki is szállt.

– Semmi baj. Én sem tudtam megszólalni – válaszoltam. Valójában egész úton ezen dühöngtem magamban. A férfi roppant gyámoltalannak gondolhatott.

Megtapogattam az arcomat; még mindig lüktetett, és éreztem, hogy egy kicsit fel is dagadt. Remek, már hétfő reggel kilenckor úgy nézek ki, mint Quasimodo. Zavarodottságom hamar bosszúságba csapott át. Itt ez a helyes pasi, én meg úgy festek, mint egy rakás szerencsétlenség. Azért ez nem jellemző rám.

– Úgy tűnik, ugyanoda tartunk – engedett előre a beléptetőkapun, és hüvelykujjával mutatta az irányt, ami egyáltalán nem illett a képbe, amelyet az öltönye és a cipője alapján kialakítottam róla.

– Az Operaházba? – kérdeztem.

– Igen. Zenésznek nézem.

Elkerekedett szemmel sóhajtottam.

– Miből jött rá?

Egy pillanatig azt hittem, el sem mosolyodik, de aztán felcsillant a szeme, a szája felfelé görbült, és jóízűen felkacagott.

– Látnok vagyok – felelte.

– Hát persze.

– Hegedű?

– Nos, nem valami jó látnok. Mélyhegedű, vagyis brácsa, ami azt illeti.

– Ah, megfogott. Mi a különbség?

Felvontam a szemöldököm.

– Tényleg kíváncsi rá?

Bólintott, és pajkosan mosolygott. Elvigyorodtam. Nos, miért is ne? Miért ne flörtölhetnék egy jóképű idegennel, még ha egy jókora bumszli nőtt is az arcomra, főleg, ha teljességgel kizárt, hogy elkéri a telefonszámomat, vagy meghív egy italra munka után. Olyan férfinak tűnt, akinek a hűvös, elegáns szőkék jönnek be. Nem vagyok divatszakértő, de az öltönye márkásnak látszott, és valószínűleg többe került, mint amennyit én kis fekete ruhákra egész évben költök.

– A brácsa kicsit nagyobb, mint a hegedű, a húrjai vastagabbak, és… – Egy pillanatra elhallgattam, és nem tehetek róla, de ábrándos hangon folytattam: – Teljesen más a hangja. Lágyabb, mélyebb.

Továbbra is egymás mellett haladtunk a macskaköves utcán.

– Úgy gondolja, hogy különb? – kérdezte mindent tudó mosollyal az arcán, amikor beértük a kabátjukba burkolódzó embereket, akik így próbáltak védekezni a reggel feltámadó hideg szél ellen.

– Maga tényleg látnok – pillantottam futólag a karácsonyi díszekre az utcán, amelyek az elmúlt néhány napban mintha megsokszorozódtak volna, pedig még hátravolt egy hét novemberből. A Covent Garden teljes karácsonyi díszben pompázott, a Piazzát telepakolták cserepes és dézsás növényekkel, mikulásvirágok és apró, fehér égőkkel telehintett, hatalmas arany masnival megkoronázott örökzöld girlandok virítottak mindenütt.

– Ideje lenne elismernie.

– Talán kicsit elfogult vagyok – nevettem.

– Régóta játszik?

– Szinte egész életemben.

– És hogyhogy brácsán, és nem hegedűn?

Nevettem, majd némi hatásszünet után folytattam:

– A legtöbben hegedűvel kezdik, de… – Megrándult az ajkam. – Engem erre szánt a sors. – Felvontam a szemöldökömet. – Semmi látnoki megérzés?

A homlokát ráncolta, mintha erősen koncentrálna, aztán megrázta a fejét.

– Semmi, úgy tűnik, valami akadályozza a vételt. Összeomlott a hálózat.

Mielőtt még válaszolhattam volna, egy lány lépett elénk az egyik kis üzletből, ahol már most karácsonyi dalokkal hangolódtak az ünnepre. Egy tálca gyümölcskosárkát tartott a kezében, a finom vajastészta és a fűszeres gyümölcstöltelék ellenállhatatlan illatával csábítva kóstolásra. Akaratlanul is megnyaltam a szám szélét a tojással megkent, cukorral hintett kosárkák láttán.

– Gyümölcskosárkát? – kínálta.

Megtorpantunk, mohón nyúltunk a finomságért, és közben összeért a kezünk. Nevettünk.

– Bocsánat, imádom a gyümölcskosárkát – sóhajtottam boldogan. A mennyei illat mindig a karácsony legjobb pillanatait idézi fel bennem.

– Én is – harapott a férfi a sütibe, és kivillanó fehér fogai a szájára terelték a figyelmemet. Valami a pillantásában azt súgta, hogy észrevette.

Gyorsan haraptam én is egy falatot, és felszisszentem az arcomba nyilalló fájdalomtól.

– Jól van? Eléggé fájhat. – Felemelte a kezét, mintha meg akarná érinteni az arcomat, de aztán kapcsolt, hogy nem is ismerjük egymást.

– Minden rendben. Most már muszáj munkába mennem.

– Igen – pillantott a csuklójára. – Nekem is megbeszélésem van.

Otthagytuk a lányt, aki talán abban reménykedett, hogy körülnézünk a boltjában, és eléggé elszontyolodott, amikor megfordultunk és továbbmentünk.

A művészbejáróhoz érve megálltam.

– Ez itt az én ajtóm – mutattam a feliratra a bejárat felett. – Az pedig a magáé – intettem a pár méterrel arrébb lévő jegypénztár felé.

– Rendben – mondta, de nem mozdult. Visszatartottam a lélegzetem. – Nos, örülök, hogy megismertem. Remélem, hazafelé kellemesebb útja lesz.

A fenébe! Csalódottan fújtam ki a levegőt.

– Köszönöm – slisszantam be az ajtón.

– Várjon…

A szívem reménykedve dobbant egy nagyot.

– …nem mesélte el, miért a brácsát választotta.

Megálltam a küszöbön, és felsóhajtottam. Game over, de legalább jól éreztem magam.

– Nem volt más választásom – nevettem rá, és élvezettel figyeltem, hogy kérdőn felvonja a szemöldökét. – Violának hívnak, mint régen a brácsát.

Egy gyors pillantás a tükörbe a legközelebbi női mosdóban elég volt, hogy négy emeletet rohanjak felfelé a lépcsőn, ahelyett, hogy lefelé vettem volna az irányt a próbaterembe. Rengeteg időm volt; eredetileg úgy terveztem, hogy próba előtt kicserélem az egyik húrt a hangszeremen, de ez várhat még egy napot.

Bekukucskáltam a paróka- és sminkszobába, remélve, hogy ott találom Tillyt. Huh, ott ült a rendetlen asztala mellett hajcsomókkal és azokkal a félelmetes, gombostűkkel teleszurkált próbafejekkel körülvéve, amelyeken a parókákat készítik. Pont úgy néznek ki, mint valami horrorfilm kellékei, és mindig kiráz tőlük a hideg.

Besurrantam, hálát adva a sorsnak, hogy senki más nincs a közelben.

– Uramatyám! Mi történt az arcoddal? – töltötte be Tilly hangja a helyiséget.

Elfintorodtam.

– Tudsz vele kezdeni valamit? El lehetne fedni valahogy? Egy kis sminkkel? Tudom, hogy borzalmasan néz ki.

– Istennőt varázsolok belőled. – Odalépett hozzám, és megvizsgálta az arcomat. – Bár elég ormótlan ez a dudor. Verekedtél vagy mi? Mikor szedted össze?

– Ma reggel, idefelé jövet. – Elmeséltem neki, mi történt, de valami oknál fogva kihagytam az elbeszélésből a barna szempárt, mintha a mai napnak ezt a kellemes szeletét meg akarnám tartani magamnak.

– Micsoda ribanc! – hunyorgott rám. – Egy kis jeget kellene tenned az arcodra, hogy leapadjon a duzzanat.

– Tennék, ha lenne kéznél egy zacskó jegem – mondtam. – Feltételezem, nincs nálad fájdalomcsillapító, vagy igen? Végig kell csinálnom egy háromórás próbát. – És pont ezen az oldalon szorítom a brácsát az államhoz.

Tilly rám mosolygott.

– Van mindkettő. Jeanie irodájában van egy minihűtő, ott tartjuk a készleteinket… szigorúan saját célra, természetesen – kacsintott.

A világhírű énekesek és táncosok színpadi sminkjének készítése közben, mint valami szárazdajka, Tilly arról is gondoskodik, hogy a művészek nyugodtan, összeszedetten induljanak a színpadra. Ez is a munkája része.

– Egyértelműen alábecsültem, milyen veszélyes lehet a metró ebben a napszakban, de te is nagyon korán bejöttél ma. – A munkaidőnkről mindent el lehet mondani, csak azt nem, hogy megszokott. Aszerint változik, hogy a darab, amelyen dolgozunk, próbaszakaszban van-e éppen, vagy már zajlanak az előadások.

Jelenleg a minden karácsonykor műsorra kerülő A diótörő balett főpróbái zajlottak, és Tilly felügyelte a produkció sminkcsapatát, úgyhogy a munkaidőnk nagyjából megegyezett. Szeretek A diótörőn dolgozni; vagy tucatszor játszottam már, az izommemóriának hála hamar ráhangolódom, de ez nem jelenti azt, hogy kihagyhatom a gyakorlást.

– Egy óra múlva parókapróbám van Bryn Terfellel, és még egy csomó mindent meg kell csinálnom addig. – Imádom, amilyen természetességgel képes kimondani a nevét, mintha csak a jó öreg Tom vagy Dick vagy Harry lenne, és nem az opera legfelkapottabb, nemzetközi szupersztárja. – Mindjárt hozok neked egy kis jeget.

– Arra nincs időm. Nem tudnál csak egy kis sminket felrakni?

Elhúzta a száját, csípőre tette a kezét, és egy szakértő kissé leereszkedő pillantásával vette szemügyre az arcomat.

– Természetesen tudnék, de ha tisztességes munkát vársz tőlem, akkor az lesz a legjobb, ha előbb egy kis jéggel lelohasztjuk azt a duzzanatot.

Tilly olykor eléggé szétszórt, de a munkáját nagyon komolyan veszi. Ezzel a legtöbben így vagyunk. Sok-sok óra gyakorlással jutottam arra a szintre, ahol most vagyok, és soha egy pillanatig sem gondoltam úgy, hogy innentől már semmit se kell tennem azért, hogy a zenekar tagja lehessek.

– Oké, de félóra múlva próbám van.

– Ülj le! – helyezett át a polcra egy parókát, ami leginkább egy alvó macskára hasonlított, hogy helyet csináljon nekem, majd tűsarkain végigkopogott a szobán a főnöke irodája felé, hogy csak úgy libegett utána vintage mintás szoknyája.

Egy perccel később a főnöke, Jeanie dugta ki a fejét az irodából, és szokásához híven rosszallóan biggyesztette az ajkát.

– Veled meg mi történt?

Egyszerű fekete tunikájában és a hozzá felvett leggingsben úgy festett, mint egy arra tébláboló varjú. Ő és Tilly a vintage ruháival, hosszú, preraffaelita hajával és tengernyi csilingelő karkötőjével tipikus tűz és víz voltak, ennek ellenére imádták egymást.

– Egy kis baleset munkába jövet. Összetűzésbe kerültem a brácsatokommal – mosolyogtam erőtlenül. Tilly mindig azt mondja, hogy Jeanie hangosabban ugat, mint amekkorát harap, de nekem erről még nem sikerült meggyőződnöm.

– Hm – dünnyögte, és visszahúzódott az irodájába.

Tilly egy maréknyi, arcfestéktől foltos, rózsaszín selyemsálba csomagolt jéggel tért vissza, amit az arcomhoz nyomtam, és rögtön össze is rezzentem a bőrömet érő hidegtől.

– Amíg azt szorongatod, kifesthetem a szemedet – mondta az arcomat tanulmányozva.

– Ó, megtennéd? – élénkültem fel.

– Igen, elvonja majd a figyelmet a horzsolásról – jelentette ki tárgyilagosan. – Gyönyörű szemed van, imádni való borostyánszín. Mit nem adnék, ha az enyém ilyen lenne – mondta, miközben már valamit fel is vitt rá az ujjával.

– Folytasd csak; még sosem mertelek megkérni, hogy kifess.

– Szólj csak nyugodtan bármikor. Legközelebb, mielőtt randira mész, nézz be hozzám.

Bizonytalanul elmosolyodtam. Már jó ideje nem randiztam senkivel.

– Felrakok egy kis alapozót; csak hogy minden a helyére kerüljön. Csodálkoznál rajta, milyen sokan nem használják.

– Nem biztos – ugrattam. – Sosem hallottam még róla.

– Ez, amit most használok, profi termék, de az Urban Decay-nek nagyon jó alapozója van.

Izgatottan emeltem fel a fejem.

– Tökéletes ajándék lehetne Bella lányának, Laurának karácsonyra. Tizenhat éves, és odavan a sminkért.

Tilly a homlokát ráncolta.

– Bella a fiatalabb unokatestvéred, igaz? Neki van három lánya. És Tina az idősebb, akinek két lánya van.

– Ügyes. Látom tanulsz. – Tilly számára, aki elég későn kezdett el jó kapcsolatot ápolni a lánytestvérével, furcsa volt a népes családom.

Mint ahogy én is késői gyümölcs voltam. Késői és váratlan. Anyu már negyvenöt volt, sőt majdnem negyvenhat, amikor megszülettem. Miután már mindenkinek elújságolta, hogy túl van a menopauzán, és puffad ugyan, de hőhullámai egyáltalán nincsenek, elég nagy sokként érte, amikor kiderült, hogy négy hónapos terhes.

A nővérének, Gabrielle-nek már volt két lánya, Bella és Tina, és az idősebb akkor már tizenöt éves volt. Így hát a családi összejöveteleken én lettem a kis csodabogár, akire vigyázni kellett. Ahogy az unokatestvéreim kezdtek önállósodni, a nagynéném örvendezett, hogy végre egy rendes étterembe vagy pubba is beülhetett az egész család, aztán hirtelen megjelentem én, és mindent romba döntöttem. Újra családbarát éttermek jöhettek csak szóba, etetőszékkel és pelenkázóval.

Aztán mire kamasz lettem, és letettem a nyolcadik brácsavizsgámat is, sikerült kárpótolnom őket a kényelmetlenségért: játszhattam mindkét unokatestvérem esküvőjén. Sajnos ez sem mentett meg attól, hogy mindkét alkalommal koszorúslány legyek. Ennek eredményeképpen egy életre megutáltam a háromnegyedes ruhákat és a tüllt, ami elég vicces, tekintve, hogy hol dolgozom; a Londoni Metropolitan Operatársulat balettet és operát egyaránt műsorra tűz.

– El sem tudom képzelni, hogy ekkora családom legyen. A szüleim egyedüli gyerekek mindketten. Nincsenek unokatestvéreim. Csak egy nővérem van.

– Adj hálát a szerencsecsillagodnak! – mondtam. – Olyan, mintha állandó készültségben lennék. Jövő héten Tinának és a lányainak kell segítenem egyik este iskola után. Csak a szokásos mézeskalács házikó készül, de kétemberes munka; tartani kell a tetőt, amíg a cukormáz megszilárdul.

– Mézeskalács házikó? Ó, én még sosem csináltam – ragyogott fel Tilly szeme izgatottan, miközben letörölte a szemhéjamat, majd hátralépett, és végigmért. – Meglepő módon Marcus elég édesszájú; kíváncsi vagyok, szeretné-e.

– Jaj, nehogy már! – hunyorogtam rá fél szemmel, még mindig a jeget szorongatva és az olvadó hideg vizet törölgetve az arcomról. – Tiszta időpocsékolás. Ha nem találod el a tészta állagát, a falak bedőlnek, és az egész összeomlik. Tavaly Tina kénytelen volt kettőt sütni. És az összes cukorkát meg üvegablakot is ő készítette hozzá – nyögtem fel az emlék hatására.

– És ez miért baj? Nagyon klasszul hangzik – jegyezte meg Tilly.

– Az is, ha minden jól megy. De ha nem… – ráztam meg a fejem. Még jó, hogy volt bőven gin. – És az a stressz! Az unokatesóim állandóan versengenek egymással. Mindketten a tökéletes anyuka címre pályáznak, és le akarják pipálni a másikat. És persze engem is belerángatnak. Mindketten a kedvenc unokatesók akarnak lenni. Az a nyavalyás mézeskalács házikó pedig csak a kezdet. Mostantól karácsonyig lesz koszorúkészítés, karácsonyitorta-dekorálás, mézeskalácsdísz-sütés, karácsonyipuding-kavargatás és papírlánc-ragasztás. És akkor még nem említettem az ajándékcsomagolást, ami vérre megy: kinek a papírja jobb, kién van több szalag, és kinek illik jobban az ajándékához. Aztán ott vannak még a karácsonyi koncertek és két iskolai betlehemes.

Tilly abbahagyta az ügyködést, és lefogta mindkét kezemet; hajlamosak életre kelni és helyettem beszélni, és most mindenféle őrültséget közvetítettek.

– Jól vagy?

Kifújtam a levegőt, és rádöbbentem, hogy felemeltem a hangom, és igencsak belemelegedtem.

– Jaj, istenem! Sajnálom, nem tudom, mi ütött belém. Ne is végy rólam tudomást.

– Hé, semmi baj. Nyugodtan kiadhatod a mérgedet. Tudom, hogy szereted a családodat.

– Igen, és szeretem a karácsonyt is. Meg ezt az egészet – mutattam ki az ablakon a Szent Márk-templommal szemben felállított hatalmas karácsonyfára. – De néha egy kicsit besokallok.

2. fejezet

A próba vége felé rontottam, egy töredékmásodpercre megállt a vonó a kezemben, mert valami megérzéstől vezérelve az ajtóra pillantottam, ami fölé az ügyeletes mókamester már fellógatott egy csokor fagyöngyöt.

Már megint ő! Vajon mit keres itt?

Épp csak átsuhant az agyamon ez a gondolat, máris újra a vonómra koncentráltam, és teljesen kiakadtam, hogy egy pillanatra elkalandozott a figyelmem.

A francba, soha nem csináltam még ilyet! A passzázs végén, a pár ütemnyi szünetben elkaptam a mellettem ülő Becky meglepett pillantását. Nem kerülhette el a figyelmemet a karmester szúrós tekintete sem.

A próba végén aztán megkockáztattam egy pillantást az ajtó felé. Mr. Kilenctől Ötig Alison Kreufelddel, a művészeti igazgatóval és rettegett főnökkel ácsorgott a fal mellett. Mit keres ez a nő idelent? Ő a produkciók színpadra állításáért felel, nem a zenéért. Nem sűrűn szoktuk látni a hatalmas épület alagsorában megbúvó próbatermek környékén. És ki ez a férfi? Mit keres itt?

Még mindig ott voltak, halkan beszélgettek, miközben a zenekar pakolni kezdett. Csajkovszkij fennkölt zenéje és A diótörő szárnyaló dallamai után a széknyikorgás, a kottaállványok csörömpölése, a hirtelen kinyíló hangszertokok és a párnázott helyükre kerülő hangszerek zaja általában elég hamar vissza szokott rángatni a földre.

A háromórás, megfeszített koncentrációt igénylő próba végére úgy éreztem magam, mint akit kifacsartak, teljesen kimerültem; mint ahogy mindenki más is a teremben. Ilyenkor egy darabig elég zombik vagyunk.

– Kávé? – kérdezte az egyik vonós, miközben összeszedtem a kottáimat, és gondosan elraktam a fekete mappámba.

– Igen, fent találkozunk – indultam a kijárat felé, mire a férfi a metróból odabiccentett.

– Üdv újra, brácsás Viola. – Vidáman csillogott a szeme.

– Úgy látszik, megint összefutottunk – görbült a szám akaratlanul is felfelé.

A tekintete az arccsontomra siklott, és a homlokát ráncolta.

– Máris jobban néz ki.

– Van egy barátnőm a sminkben – érintettem meg óvatosan az arcomat.

– Ismerik egymást? – kérdezte Alison, szemmel látható érdeklődéssel.

Kissé zavartan néztünk egymásra, egy pillanattal tovább tartva a szemkontaktust, mintha mesterkednénk valamiben.

– Nem – tagadtam le rögtön, túl hangosan és hirtelen, amolyan ártatlan-vagyok-még-mielőtt-azt-gondolnád-hogy-valami-rosszat-tettem stílusban.

– Együtt utaztunk ma reggel – magyarázta a férfi, és halványan elmosolyodott. – Ugyanabba a metrókocsiba szálltunk Notting Hillnél, aztán együtt sétáltunk ide az állomásról. – A szája görbülete arról árulkodott, hogy emlékezett rá, miről beszélgettünk. – A hangszertokból arra következtettem, hogy Viola talán itt dolgozik.

– Valóban? – kérdezett vissza Alison, mintha roppant érdekes lenne, és dollárjelek helyett sóvár érdeklődés lobbant a szemében.

Bólintottam.

– Korábban nem találkoztunk.

– Mégis mit keresett a Notting Hill állomáson? – fordult felém hirtelen, és leplezetlenül számonkérő hangjától máris bűnösnek éreztem magam. Ami ostobaság, hiszen semmi takargatnivalóm nem volt, hacsak nem lett tilos az elmúlt hetekben Londonnak ezen a részén lakni, amiről engem elfelejtettek értesíteni.

– Ott élek. Notting Hillben. Már egy jó ideje – vettem védelmembe vehemensen szeretett városrészemet. Akár alkalmazhatnának is valamelyik ingatlanügynökségnél, hogy ódákat zengjek róla, milyen nagyszerű is ez a környék: jó iskolák, remek csatlakozás, fantasztikus üzletek satöbbi, satöbbi, és ha lenne Notting Hillben idegenforgalmi iroda, én lennék a reklámarcuk.

– Tényleg? – vonta össze a szemöldökét, és megint a férfira pillantott. – Érdekes – jegyezte meg, aztán tüntetőn hátat fordított nekem, és a férfi felé biccentett: – Szeretne benézni a kulisszák mögé? – Nem igazán kérdés volt, inkább parancs, és már el is kalauzolta onnan.

Kicsit elszontyolodtam, ahogy távolodtak a folyosón, de aztán a férfi hátranézett a válla fölött, intett, és megajándékozott még egy mosollyal. Hm, szép széles a válla. Szép az öltönye. Szép a mosolya. Szép a járása. Komolyan, Viola, szedd össze magad! De tényleg szépen lépkedett azokon a hosszú lábain, a keskeny csípőjével, magabiztosan, egyenesen. Rajonghatunk valakiért azért, ahogyan jár? Tulajdonképpen nem számít, hiszen hosszú idő óta most először éreztem úgy, hogy egy kicsit is érdekel valaki. Mintha egy apró madár kezdett volna verdesni a szárnyával a mellkasomban; de az is lehet, hogy éppen szívrohamom van.

Pár pillanatig eltűnődtem. Nem tudtam biztosan, hogy a metrón kapott támogató mosolya vagy a Covent Garden állomástól idáig tartó úton zajló rövid beszélgetésünk volt-e az oka, de egy részem mintha csendben ülve jegyzetelt volna. Én pedig néztem, ahogy a férfi elsétál, és szép lassan eltűnik az életemből. Hirtelen megszólalt bennem egy vészcsengő. Lehet, hogy soha többé nem találkozunk!

Mintha elektromos sokkoló mart volna belém a gondolatra, és hosszú léptekkel iramodtam utánuk a folyosón; az ösztönöm vitt előre. Enyhe pánik tört rám, amikor befordultak a sarkon, és eltűntek a szemem elől.

Lehet, hogy soha többé nem találkozunk.

Gyorsítottam. Elment az eszem, hogy egy vadidegen fickót kergetek? Az isten szerelmére, nem is ismerem! Lehet, hogy nős. Vagy ha nem, akkor valószínűleg van barátnője. Hogy juthattam egy mosolytól a metrón és némi szellemes évődéstől egészen az „ő lehet az igazi” romantikus vígjátékig? Megőrültem, vagy csak ennyire kétségbe vagyok esve?

Sebesen vágtattam, és szinte repülve fordultam be a folyosó végén, hogy aztán hátrafelé kalimpálva rögtön meg is álljak; csakhogy nem voltam elég gyors. A brácsatokom nagy erővel a férfi alhasának ütközött, épp csak elkerülve az ágyékát.

– Aúú! – kiáltott fel.

– Jaj, istenem, annyira sajnálom – hebegtem, miközben a férfi kétrét görnyedve a hasához kapott.

A francba, francba, francba! Hát persze hogy megálltak megcsodálni a régebbi előadásokról készült fekete-fehér képeket a falon.

Alison döbbenten vonta fel a szemöldökét. Anyám! Még tanúja is van a megaláztatásomnak. Mégis mi a fenét csinálok? Úgy viselkedem, mint aki meghibbant.

Letettem a hangszertokot a földre, és anélkül, hogy végiggondoltam volna, mit csinálok, megragadtam a férfi karját; az ujjaim végigcsúsztak selyemfinomságú gyapjúzakója szövetén.

– Jól van? Nagyon sajnálom. Én csak… – Én csak mi? Üldözőbe vettem, mint kutya a rókát, miután szagot fogott?

Felé hajoltam, a fejünk összeért egy pillanatra, miközben a másik kezemet automatikusan a hasára tettem, mintha ettől javulhatna a helyzet. Ahogy az ujjaim a finom pupliningéhez értek, megéreztem a teste melegét. Már megint mit művelek? Elkaptam a kezem.

A férfi felemelte a fejét, és lazán a homlokába omló haján át nézett felfelé. Egy borzongásnyi időre egymásba kapcsolódott a tekintetünk, aztán lassan felegyenesedett, és megeresztett egy fájdalmas mosolyt.

– Ez egy halálos fegyver. Magáért nem kell aggódni, ha egy sötét sikátorba tévedne, jól gondolom?

Alison dühös pillantást vetett rám – amitől a romantikus vígjátékot idéző pillanat azon nyomban végleg szertefoszlott –, és a férfihoz fordult.

– Nagyon sajnálom a történteket. Minden rendben? Kérem, nézze el Miss Smith ügyetlenségét.

– Baleset volt – masszírozta meg óvatosan a hasát a férfi, amiből arra lehetett következtetni, hogy sokkal jobban szenved, mint amennyire mutatja. Megpróbált udvarias lenni.

– Hozhatok egy pohár vizet vagy valamit? – kérdeztem. Mintha az segíthetne. Úgy látszik, az agyam szabadságolta magát.

– Azt hiszem, rendben leszek – mondta komolyan, de közben enyhén megrándult a szája.

Elég tébolyultnak nézhettem ki, ahogy ott álltam szótlanul, tátott szájjal.

A szeme gyanúsan csillogott – képtelen voltam eldönteni, hogy azért, mert jót mulatott rajtam, vagy mert sajnált. Ez volt az a pillanat az életemben, amikor őszintén azért imádkoztam, hogy megnyíljon alattam és elnyeljen a föld.

Még mindig mosolygott rám, a szívem pedig őrült ugrándozásba kezdett, mint valami betépett üregi nyúl.

– Hova rohan ennyire? – csattant fel Alison. Tisztára úgy éreztem magam, mint aki visszacsöppent az iskolapadba.

– Ö… csak… ö… a női mosdóba. Foglalkozási ártalom.

Ó, édes istenem, ezt meg honnan szedtem? Most komolyan, ennél jobbat nem tudtam volna kitalálni? Foglalkozási ártalom? Ez már túl sok, Viola! Egyáltalán nem kell tudnia, milyen sokáig kell visszatartanom próba alatt.

Most Alison bámult, eléggé meglepetten; éppen olyan jól tudta, mint én, hogy a legközelebbi női mosdó pont az ellenkező irányban van.

– Igen, most mennem kell – mondtam túlfűtött lelkesedéssel. – Tényleg nagyon sajnálom. Remélem, nem okoztam túl nagy sérülést – pillantottam a hasára és az ágyékára.

Hoppá! Felemeltem a fejem, és még észrevettem, ahogy futólag felvonja a szemöldökét, mint aki jól szórakozik.

– Azt hiszem, túl fogom élni. Mondanám, hogy örülök, hogy újra találkoztunk, de… – elfintorodott.

– Akkor jó – indultam el a folyosón teljesen rossz irányba, magamhoz szorítva a brácsámat. Besurrantam a hátsó lépcsőhöz vezető ajtón, és lerogytam az ötödik lépcsőfokra, remélve, hogy nem akarnak lépcsőt mászni. Meg kellett várnom, míg elmennek, hogy aztán a női mosdó és a szekrényem felé vehessem az irányt. Mégis mit gondoltam?

– Hahó – rogytam le a székre, amelyet Tilly tartott fenn nekem az ebédlőben az asztalnál, ahol Leonie-val ült, aki a jelmeztárban dolgozik.

– Hogy van az arcod? – kérdezte Tilly, megragadva az államat. – A duzzanat egyértelműen leapadt, és az alapozó is kitartott. A szemfestéked is jó még.

– Egész kicsípted magad – szólt közbe Leonie. – Az arcodon lévő dudort leszámítva.

– Kösz. Tilly azt mondta, szinte nem is látszik.

– Tilly hazudik – felelte Leonie nyugodtan.

– Nem néz ki olyan rosszul, mint amilyen volt – küldött Tilly gyilkos pillantást Leonie felé, aki csak mosolygott; mindig kimondja, amit gondol. – Amúgy is a szemét fogja bámulni mindenki. Hát nem csodás?

Leonie oldalra billentette a fejét.

– De, valóban az.

Megrebegtettem a pillámat.

– Jobban éreztem magam tőle. Hogy ment a parókapróba? – kérdeztem, mert nemigen akaródzott mesélni a délelőttről. Zavarban éreztem magam, amiért rástartoltam valakire; amiért hosszú idő óta végre valaki felkeltette az érdeklődésemet, így most jobbnak láttam meglapulni.

– A parókapróba nagyon jól sikerült – vágta rá Tilly talán kicsit túl nagy hévvel. – Alig kellett igazítani, és rengeteg fényképet csináltam.

Leonie-val szórakozottan összenéztünk.

– Akkor mi ment rosszul? – kérdeztem.

– Semmi – tiltakozott Tilly magas hangon.

– Mit csinált már megint? – kérdeztem nevetve Leonie-t. Tilly reménytelen eset, ha technikai dolgokról van szó.

Leonie a szemét forgatta.

– Ezúttal mit nem csinált. Nekem kellett feltöltenem a képeket a rendszerbe.

– Egyre jobban megy – vigyorgott Tilly.

– Nem, nem megy – jelentette ki Leonie.

Mindkettőjükön nevettem.

– És Marcus mit szól ehhez?

– Feladta. Ilyennek szeret, amilyen vagyok – mondta Tilly kissé önelégülten, felemelve a kávéscsészéjét. Az ahogy ők ketten Marcusszal egymásra találtak, egyenesen legendaszámba ment az épületben. Akkoriban még nem voltunk barátnők, de a sztori a botrányba menő részleteivel – Tillyt fel is függesztették egy időre – múlt decemberben megrengette az Operaház falait.

Leonie haragos pillantást vetett rá.

– Tudod, már kezdesz mindenkinek az agyára menni.

– Tudom. Jeanie egyfolytában ezt hajtogatja – dobta hátra a haját, amitől csilingelni kezdtek a karkötők a csuklóján, és újabb önelégült mosolyt villantott ránk. – De Fred elragadó, ugye?

– Igen – ragyogott Leonie.

– Jaj, fogjátok már be! – háborogtam. – Még egy nyamvadt randim se volt, ki tudja, már mióta. Az utolsó pedig olyan katasztrofálisan sikerült, hogy arra gondoltam, randimentes övezetté nyilvánítom magam.

Tilly felnevetett.

– Mi a helyzet azzal az ügyvéddel, aki mindenáron tudni akarta, hogy volt-e már munkahelyi baleseted? Meg hogy mennyit ér a kezed?

Megvontam a vállam.

– Na igen. Soha többé nem randizom ügyvéddel.

Nevettek, én pedig kiszúrtam valakit, amint éppen átvágott az asztalok között.

– Jaj, istenem! – hajtottam le a fejem. – Ne hagyjátok, hogy észrevegyen!

Tilly hátranézett a válla fölött, aztán visszafordult.

– Engem kedvel – jelentette ki dölyfösen, egy olyan ember magabiztosságával, akit elítéltek, aztán tisztáztak minden vád alól.

– Á, Viola, ugye? Beszélni akartam magával – húzott ki Alison Kreufeld egy széket, és mindenki megrökönyödésére leült.

– Nézze, tényleg nagyon sajnálom. Rendbe jött? Ugye nem akar feljelenteni vagy ilyesmi?

– Biztos vagyok benne, hogy nem – mosolygott, mintha egyenesen a kezére játszottam volna. – Ami azt illeti, talán tudna segíteni. Az intézményen kívüli programjainkról akartam beszélni magával.

Kicsit ellazultam.

– Bizonyára tudja, ahhoz, hogy hozzáférhessünk bizonyos forrásokhoz, számos projekten dolgozunk együtt a helyi közösségekkel, így különféle élethelyzetben lévő emberekhez is elvihetjük a zenét.

– Igen – bólintottam. Jó pár iskolába ellátogattam már a program keretében, játszottam ilyen-olyan összejöveteleken, és beszélgettem tehetséges zeneiskolai növendékekkel.

– Nos, az úriember, akit ma körbevezettem…

Úriember. Hát nincs neve? James, döntöttem el. Kicsit hasonlított Andrej Bolkonszkijra a Háború és békéből, akit James Norton alakított.

– Viola!

– Igen? – néztem fel.

– Mr. Williams – hangsúlyozta Alison – igazgatósági tag az egyik Notting Hill-i általános iskolában. Az anyósa pedig Operaházunk jeles támogatója.

Ezek szerint Mr. Kilenctől Ötignek van neve és felesége.

– Megkértek, hogy segítsünk az iskolának az éves betlehemi játék megrendezésében. – Elfintorodott. – Igaz, hogy nagyon kevés az idő addig, de tökéletesen beleillik a zenei nevelési programunkba, az asszony pedig nagyon jelentős támogatónk.

Bólintottam, és nem vettem tudomást Tilly és Leonie cseppet sem leplezett kuncogásáról.

– Főként délelőtti, esetenként délutáni elfoglaltság lenne. És maga Notting Hillben lakik.

– Oké – egyeztem bele, arra gondolva, hogy nem lesz túl megterhelő. Ugyan mitől lenne nehéz előadni pár karácsonyi éneket a helyi iskolában?

3. fejezet

– Mondd nekik azt, hogy elfoglalt vagy – javasolta az unokatestvérem, Bella a fakanállal hadonászva, amivel épp a torta hozzávalóit kevergette.

Nem akartam megemlíteni neki új önkéntes vállalásomat, de megkérdezte, hogy ráérek-e másnap, mivel egy küldeményt várt az Amazontól.

– Át kellene venned holnap egy csomagot. Megígértem Tinának, hogy a Westfielden találkozunk, és elintézzük a karácsonyi bevásárlást.

Bella egysaroknyira lakott tőlem az egyik pasztellszínű házban, amelyet a Sztárom a párom című film tett híressé. Az övé kellemes púderkék volt, egy napsárga és egy halvány rózsaszín ház közé ékelődve. Már az utcában sétálni is felemelő érzés volt, ez az egyik ok, amiért szeretek ezen a környéken élni. Soha nem esett nehezemre átmenni hozzá, és rendszerint az első szobában szoktam gyakorolni, miközben a csomagjait várom. Belül még fantasztikusabb a ház a magas mennyezetű szobáival, szinte csak és kizárólag John Lewis bútoraival és kiegészítőivel. Hatalmas, stílusos konyhája több magazinban és legalább egy vasárnapi mellékletben is szerepelt már.

– Mikor érkezik a csomagod?

– Valamikor tizenkettő és négy között.

– Nem fog menni. Esetleg fél négyre ide tudok jönni.

– Csak fél négyre? Nem lehetne előbb?

– Apát viszem ki a reptérre, utána egyenesen hazamegyek, lerakom az autót anyánál, és kettőre éppen odaérek az iskolába.

– És mit fogsz ott csinálni? – kérdezte.

Vállat vontam.

– Nem tudom pontosan. Talán csak a zenei összeállításban meg az énekben kell segítenem nekik. Holnapra hívtak, hogy megismerkedjem az osztállyal, akkor kezdik a próbákat. Már igent mondtam.

– Jaj, istenem, te szegény! – borzadt el Bella. – Lesz egy sor bőgő masinád, akik mind Mária szerepére ácsingóznak. Meg egy tucat morcos pásztorod, mert ugyan ki akar konyharuhával a fején szerepelni?

– Kösz, Bel, ettől most határozottan jobb kedvem lett.

– Ó, nos, miután kibumliztál a Heathrow-ra, igazi megváltásnak fogod érezni – csóválta a fejét Bella. – Apád nem mehetne metróval, vagy a reptéri járattal, ami a Paddingtonról indul?

Vágtam egy grimaszt.

– Anya szeretné, hogy kivigyem. Nem repes az örömtől, hogy apa egyedül utazik, csomagokkal. – Vállat vontam. – Hetvenöt éves.

Bella felhorkant.

– Közvetlen járattal megy, itt felszáll, az Államokban meg leszáll. Szerintem boldogulna egyedül is.

Szerintem is. Apám még mindig napi egy mérföldet fut, és soha nem találkoztam nála fittebb, egészségesebb hetvenöt évessel – aki történetesen inkább hatvanötnek néz ki –, de anya kimondta a varázsszót: szüksége van rám.

– Nos, belementem. Majd úgy időzítem, hogy bőven legyen időm beérni az iskolába.

– Hát, szerintem ez az iskolai dolog egy kibaszás. Biztos, hogy nem… Bocs, Laura – fordult a tizenhat éves lányához –, felejtsd el, hogy ezt mondtam! Kiszúrás.

– Nemi aktus – szakította félbe Laura hűvös pillantást vetve anyjára, mielőtt újra beletemetkezett volna a könyvébe, holott fülhallgató volt rajta. A hatalmas konyhasziget másik végében gubbasztott az egyik fehér széken. Annak ellenére, hogy három gyerek és egy kutya mellett egyáltalán nem praktikus, minden fehér volt: a konyhaszekrények, a csillogó kvarc konyhapult és a járólapok.

Bella mondani akart valamit a nagyobbik lányának, de rájött, hogy csak az idejét pazarolná. Laura egy kamasz nyegleségével tartotta maga elé a könyvet, míg két húga, a nyolcéves Rosa és a koravén ötéves Ella egyforma rikító rózsaszín tündérjelmezben szaladgált a konyhában, tündérpor gyanánt lisztet szórtak a levegőbe, és közben mindenfélét kívántak. A liszt legalább nem látszik a fehér padlón.

– Nemet is mondhatsz – fordult felém Bella. – Benne van a szerződésedben?

– Nem tudom, de az biztos, hogy van benne valami olyasmi, hogy indokolt esetben képviselnem kell az LMOT-t. Ahogy már mondtam, nemigen volt választásom.

– Mindig van választásod – morogta Bella, és megdörzsölte a vállát. – Tehetnél is egy próbát. Rosa, Ella, azonnal hagyjátok abba! – Megjátszott dühös pillantása nevetésre ingerelte a lányokat.

Elvettem tőle a keverőtálat, de ő csak folytatta:

– Mondd azt, hogy családi kötelezettségeid vannak. Mindenkinek szüksége van rád. Nem tudom, mihez kezdenék nélküled – nézett a naptárra. – Hál’ istennek Dave hazajön karácsonyra; a legutóbbi szerződése mintha már egy örökkévalóság óta tartana.

Bella férje, Dave építőmérnök, általában nagy külföldi projekteken dolgozik; most éppen Finnországban épít egy új hidat.

– Folytasd csak! – biccentett a tál felé. – Remélem, hogy idén eltaláltam, és nem süllyed le az összes gyümölcs az aljára – mondta a vállát forgatva, míg én derekasan kevertem a sűrű tésztát.

Vágyakozó pillantásokat vetettem a konyhapult szélén álló Kenwood robotgépre.

– Azzal nem ugyanaz – kapott rajta Bella. – A karácsonyi tortát mindig kézzel kell összekeverni. Ez a szokás. És nagyon jól csinálod.

– Azt hittem, hogy október végén kell megsütni – vetettem fel, és a vállamba nyilallt a fájdalom. Már november vége volt. Elé csúsztattam a tálat az asztalon. – Nem kellene már réges-rég brandyben áztatni ilyenkor? Tessék, jobb lesz, ha átveszed; fáj a vállam, és holnap előadásom van. – Eszem ágában sem volt meghúzni a vállamat a nyavalyás karácsonyi torta miatt, már csak azért sem, mert tapasztalatból tudtam, hogy karácsony napján mindkét nővér beállít majd egy-egy tortával, mert a receptből kettő is kitelt (és úgy tűnik, a családban senkinek sem állt hatalmában megfelezni a hozzávalókat), ami azt jelenti, hogy azzal együtt, amit anyu süt nekem mindig, három fondant nélküli tortám van minden évben. Különösebben nem bánom, leszámítva, hogy pont a fondant-t szeretem rajta, és húsvétig kitartanak.

Mindig anyánál jövünk össze karácsonykor, annak ellenére, hogy Gabrielle nénikémnél határozottan több hely van.

Bella magához ragadta a tálat, majd ravaszul a lányához fordult.

– Laura, szeretnéd keverni egy kicsit? Közben kívánhatsz egyet.

Laura felsóhajtott, és megrázta a fejét. Őt sem ejtették a fejére.

– Kösz, nem, megvagyok.

– Azt hittem, a kívánság a karácsonyi pudingra vonatkozik – jegyeztem meg.

– Egy próbát megért – vigyorgott rám szemérmetlenül Bella. – Tedd magad hasznossá, és tölts magunknak egy pohár bort!

– Oké, de csak egy pohárra maradok.

– Biztos? De hát a lányok arra számítanak, hogy olvasol nekik esti mesét, nem igaz, lányok?

Ferdén néztem rá. Ez övön aluli volt, Bel.

– Igen, igen, igen, Vila néni! – mondta Ella. – A Jézuska karácsonyi partiját!– hadonászott a könyvvel a kezében, megkerülte a konyhaszigetet, és lisztes tütüjével hozzádörgölőzött a fekete ruhámhoz.

Aztán Bella halkan hozzátette:

– Igazán rám férne legalább fél óra nyugalom.

– Hát akkor legyen – forgattam a szemem Bellára, és elvettem Ellától az elnyűtt könyvet.

– Egyedül magadat okolhatod. Tőled kapták. Imádják.

– Tudom – mosolyogtam keserűen, és fellapoztam az első oldalt.

Végül fél kilenckor szabadultam, miután felolvastam egy csomó mesét, miközben Bella, ironikus módon egy újabb pohár borral felszerelkezve elvonult a nappaliba, hogy még egyszer átnézze a karácsonyi levelezőlap-listáját. Én még csak meg se vettem őket, nemhogy megírtam volna.