Pregh Balázs

Mesék

Első kiadás

Nonprofit Magánkiadó Budapest, 2021

ISBN 978-615-81751-4-2

Pregh Balázs Copyright© 2021 A könyv teljes tartalma szerzői jogvédelem alatt áll. A könyvből részletet vagy a könyv teljes tartalmát másolni, idézni, felhasználni csak és kizárólag a szerző, Pregh Balázs írásos engedélyével lehet. Ellenkező esetben a hatályos jogszabályok alapján - az 1999. évi LXXV. törvény, valamint a 2012. évi C. törvény 385.§ - alapján, jogi eljárás megindítását kezdeményezzük, továbbá a jogosulatlan felhasználás napidíja is felszámolásra kerül.

A kötetben szereplő képek forrásai: Freepik, Pixabay, Unsplash, Wikipedia. Kivétel ez alól a rólam készült fotó, mely az Infoalap oktatótermében készült.

Tartalomjegyzék

Hóemberkék-mesesorozat

Első rész: A kivagyi hóember története

Egy városban játszódik most e történet, de vidéken is bármikor megeshet. Nagyon hideg decemberi napok voltak ezek.

A gyermekek nagy örömére, egyik nap szállingózni kezdett a sokak által régóta várt hópelyhek sokasága, és pár nap

leforgása alatt hatalmas mennyiségű hó hullott alá az égből,

igazi hófehér dunyhával borítva be mindent a környéken.

A gyerekek újra elővehették a kedvenc téli játékaikat. Ki-ki magához ragadta a szánkót, a korcsolyát. Akinek egyik sem volt, vagy csak egyszerűen nem volt még kedve szánkózni vagy korcsolyázni a tél hirtelen beköszöntével, az vagy hógolyózott, vagy például hóembert épített nagy gonddal. E mesénk egy frissen épített hóemberről szól. Vagyis inkább több hóemberről. Az egyik kis téren, az egyik lakótelep közelében a sok kis- és nagy gyerek több különböző méretű hóembert emelt.

A tartós hidegben napokon keresztül ott álltak az egymásra görgetett és gyúrt hógombócok.

Egyik nap az egyik hóember elkezdett azzal dicsekedni, hogy ő bizony a legnagyobb mind között.

Másnap azzal dicsekedett, hogy ő a legfehérebb. Ez furcsán hangzott, mert nem is láthatta magát mindenhol, tehát nem is lehetett biztos abban, hogy ez igaz.

A következő napon azt találta ki, hogy az ő sárgarépa orra, és feketeszén szeme a legszebb.

Másnap fennen hirdette, hogy az ő karjai a legerősebbek, holott mindenki láthatta, hogy ez egyáltalán nem igaz, mert egy nála kisebb hóembernek sokkal vastagabb, masszívabb ágakat szúrtak testébe a gyerekek.

Azután azt találta ki, hogyha igazi hangjuk lenne, akkor az övé lenne a legércesebben zengő. Pedig ebben sem lehetett biztos.

Ennyi erővel azt is mondhatta volna például, hogy az ő kalapja igazi francia divatlap alapján készült, holott erről mindenki tudta, hogy ez szemen szedett hazugság lett volna.

De ő már csak ilyen hóemberré lett. Azt nem lehetett tudni, hogy mitől lett vagy változott ilyenné. A víztől talán, ami a hógolyókat alkotta, és amiből összegyúrták a testét, vagy talán azokról a gyerekekről ragadt rá, akik őt építették. Ez bizony már sosem fog kiderülni.

Ennek a mesének a befejezése nem csak egy lehet. Mindjárt kettővel is kedveskednék neked.

Az egyik befejezés:

A beköszönő tavaszi napsugarak meleg fényének hatására a hencegő hóember ugyanúgy elolvadt, mint az összes többi, akik szerinte nem voltak olyan erősek és szépek, mint ő. Igaz, neki tovább tartott mire vízzé vált és elpárolgott, mivel őt gyúrták a legnagyobbra.

A másik befejezés:

A gyerekek nagyon megsajnálták az egyik, a kivagyi hóembernél jóval kisebb hóembert, akinek mellesleg tényleg a legszebb sárgarépa orr és feketeszén szempár jutott, és mivel a gyerekek nem akarták, hogy túl gyorsan elolvadjon a tavasz erős és meleg napfényében, megpróbálták még

hóemberként megtartani.                     Így hát nap,

mint nap a hencegő hóember nagy testéből elvett hóval tapasztgatták, növelték a kis hóember testét, mindaddig a napig, míg el nem olvadt mindegyik hóember, és a testük alatt ahol eddig álltak, a földből elkezdtek előbukkanni a fűszálak a téren.

Ez pedig már a tavaszt jelentette, ami újabb, ám teljesen más jellegű játékokra adott számtalan lehetőséget a gyerekeknek.

Második rész: A szabálytalanul versenyző hóember története

Sokan nem tudják, de a hóemberek tudnak mozogni. Sőt szeretnek is, persze olyankor, amikor senki sem látja őket. Ezt olyankor teszik, amikor esténként, vagy éjszakánként nagyon sűrű pelyhekben hull a hó, amitől nem sokat lehet látni, továbbá eltüntet minden árulkodó nyomot a hóban.

Nekik is szükségük van mozgásra, hiszen egyébként egész nap csak állnak ott a dermesztő hidegben.

Igaz e testmozgástól nem tudnak lefogyni, hiszen pont, hogy a rendkívül sűrű hóesésben teszik, ami pedig pont, hogy még

több hót tesz rájuk, tovább hizlalva őket.

Milyen mozgásról is van szó? Például rendszeresen szerveznek sportvetélkedőket. Már amikor ezt persze az időjárás lehetővé teszi a számukra.

Olyan sportágakban mérik össze az ügyességüket, az erejüket,

amelyeket könnyedén kivitelezhetnek a hóesésben.

Például, hogy ki tud messzebbre dobni egy hógolyót, vagy ki tud nagyobb hógolyót készíteni, vagy ki tud több hógolyót elkészíteni adott idő alatt.

Egyik ilyen sportesemény alkalmával bizony az egyik hóember, amikor a többiek nem figyeltek oda, tisztességtelen eszközökhöz folyamodott, hogy ő legyen a nyertes. A csalást senki sem láthatta, olyan sűrű volt éppen akkor a hóesés.

Messzi északról jöttek azon az éjjelen a hófelhők, és szakadatlanul szórták a rengeteg kisebb-nagyobb hópelyhet. Nem lehet tudni, mi késztette a hóembert ilyen cselekedetek, azaz csalás elkövetésére. Az állandó győzni akarás-e, vagy az, hogy mindenáron kivívja hóember társaiból az elismerést.

Tulajdonképpen ebből is látni, hogy néha a hóemberek viselkedése nem sokban, vagy egyáltalán nem különbözik azoktól az emberekétől, akik gyúrták őket.

Többféleképpen is véget érhet e mese. Kíváncsi vagyok, melyik tetszik jobban.

Az egyik befejezés:

Amint épp nagyon büszkén állt magában a csaló hóember, egyszer csak egy nagyon kis hóember gurult oda mellé. Kiderült, hogy ő mégiscsak szemtanúja volt, amikor a sportversenyen a másik szó szerint mindent elkövetett a győzelemért. Csak épp kivárt azzal, hogy most odamenjen és megemlítse a szélhámos társának, hogy vagy bevall mindent a többieknek, vagy ő fogja elmondani, hacsak nem tesz meg neki néhány szívességet, mivel ő egy nagyon kis, és gyenge hóemberke volt. Ezen egy ideig eltöprengett a csaló sporthóember, végül a történetünk főhőse úgy döntött odaáll a többiek elé, és elárulja, hogy mit is követett el a verseny ideje alatt, mielőtt a kis társa tette volna meg. E vallomás eredménye pedig az lett, hogy a hóemberek sportversenyein egy ideig nem indulhatott el versenyzőként.

Azt még tegyük hozzá, hogy bizony sem a besúgás sem a zsarolás nem szép dolgok, amit a kis hóember elkövetett vele szemben. De ez egy másik történet témája lehetne.

Egy másik befejezés:

Ahogy teltek múltak az órák a csaló hóemberben furcsa érzés kezdett felszínre törni. Kellemetlenül érezte magát. Sőt kifejezetten rosszul. Nem értette, hogy mi okozhatja ezt az érzést. Aztán szép lassan rájött, hogy a szája íze nem azért lett keserű, mert rossz ízű kavicsokkal díszítették, hanem mert tisztességtelen módon nyerte meg a versenyt. Sírni kezdett, de a könnyek a hideg miatt rögtön rá is fagytak.

Hogy megkönnyebbüljön a lelkiismerete, elmondta a többieknek, hogy mit tett, és hogy ilyet soha többé nem tesz. Hóember társai először meglepődtek, mert nem értették miért kell bárkinek is csaláshoz folyamodnia, egy versenyen, de azután mindannyian megbocsátottak neki.

2020 december

Harmadik rész: A csibész hóember története

Miként az az előző történetből kiderült, a hóemberek nem vetették meg a testmozgást. Mert testmozgásra bizony még nekik is szükségük volt, csak éppen lehetőségük ritkán adódott rá.

Az egyik nagyon újonnan épített hóember kifejezetten izgága, sőt egyenesen rosszcsont teremtés volt. Egyszerűen nem bírt túl sokáig veszteg maradni, azaz egy helyben álldogálni, pedig ez alapvető tulajdonsága a hóembereknek.

Amint eljött egy újabb hatalmas és sűrű hóesés, ő máris elindult, hogy valami csibészséget tegyen.

Mivel azok a gyerekek, akik őt létrehozták, jól faragott karokat szúrtak mindkét oldalára, bizony még arra is képes volt, hogy akár bal akár jobb kézzel, jobban mondva faággal, jól megdobálja a többi hóembert azzal, ami éppen a keze ügyébe akadt, vagy az általa gyúrt hógolyóval. Igaz a hógolyókkal nem sok kárt tett a többi hóemberben, de nekik

akkor sem esett jól, mert az egész nem a közös jókedvről és az együtt töltött kellemes időtöltésről szólt.

Ehelyett sokkal inkább arról, hogy a rosszcsont hóember jókat derüljön tettein. Például amikor egyik-másik hóember társáról leverte a kalapjukat. Amit pedig kifejezetten elég nehéz volt újra visszatenni testük legfelső hógömbjének tetejére.

A rosszcsont hóember sokakat felbosszantott tetteivel.

Egyik sötét éjjelen, azonban, miközben szokásához híven, valami rosszaságon törte a fejét, mivel s kit tudna legközelebb bosszantani, hogy hogy nem, figyelme elkalandozott, nem figyelt oda eléggé és bizony belepottyant egy mély gödörbe, amit nem vett észre a szakadatlan hóesésben.