A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tahereh Mafi : These Infi nite Threads

Harper, an imprint of HarperCollinsPublishers

Fordította: Kemenes Iván

Copyright © 2023 by Tahereh Mafi

Hungarian translation © Kemenes Iván, 2025

Borítókép: Alexis Franklin © 2023

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Jenna Stempel-Lobell

Díszítőelemek: Anna Poguliaeva/Shutterstock

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Dobos Attila, Varga Virág

ISBN 978-963-566-530-3

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

A sors a herceget jóléttel miért kényeztette,

csak hogy odavesse aztán ádáz hóhéroknak?

A bölcsek tudják: e siralomvölgyben nincsen igazság.

Firdauszi, Sáhnáme

Mesélj végzetemről!

Időmet mily’ hosszúra szabták?

Trónomra ki ül majd?

Firdauszi, Sáhnáme

EGY

– Ne! – kiáltotta Kamran. – A tűz…

Látván, hogy Alizeh a combmagas lángok felé lódul, olyan maradéktalan döbbenet lett úrrá rajta, hogy leroskadt; a kőpadló hidege áthatolt nadrágja megtépázott selymén. A herceget legalább többrétegnyi ruha és megannyi ékszer óvta, így a tűz eleinte nem tudott kárt tenni benne. De Alizeh… Alizeh estélyijének szövete leheletvékony volt.

A tűz le fogja perzselni a csontjairól a húst.

Miközben ez átfutott a férfi fején, a lány oda sem figyelve átszelte a lángokat, mire fátyolruhájába rögvest belekapott a tűzgyűrű, melyet az ifjú tuláni király bűvölt förtelmes életre.

Kurus, a szóban forgó uralkodó, kardját végzetes csapásra emelve, közvetlenül Kamrannal szemben állt, és kezét csupán a felé iramodó Alizeh látványa fékezte meg. Kamran szinte önkívületben nézte, ahogy a lány puszta kezével söpri le a lángokat a ruhájáról, mintha csak gyertyát oltana el a tenyerével. A herceg lepillantott saját megsemmisült öltözéke maradványaira, aztán a bütykei közül alácsorduló vérre. Lassan Alizehre emelte a tekintetét, és gondolatai kitisztultak annyira, hogy nyugtázza: a lány sértetlenül bukkant ki a tűzvihar innenső oldalán, még ha a ruhája meg is sínylette. Kamran csak pislogni bírt a képtelenség láttán: nyilván vagy álmodott, vagy meghibbant. Nem tudott kiigazodni ezen a lányon.

Voltaképp semmin nem bírt kiigazodni.

Alizeh közben a nagy sietségben kis híján felbukott a király padlóra került koronájában, és ahogy futott tovább, pörögve Kamran felé rúgta a súlyos fejéket. A herceg most meredten nézte ezt a koronát, és hirtelen reszketés lett úrrá rajta, fagyos sokk, mert eszébe jutott…

Hogy a nagyapja meghalt.

Zál király mintegy közszemlére téve, hanyatt feküdt, élettelen teste alatt vér gyűlt sikolyra tátott szájat idéző, szabálytalanul ovális tócsába. Az öreg alkut kötött az ördöggel, hogy meghosszabbítsa az életét, ám végül a Halál villámgyorsan és méltóságára fittyet hányva követelte magának az uralkodót, aki a bűneivel együtt lett az enyészeté. A hőn szeretett király fakó vállához forrt fehér ikerkígyók olyan groteszk látványt nyújtottak, hogy Kamranra rátört a hányinger. Remegő kezét a jéghideg padlón megtámasztva, növekvő iszonyattal arra gondolt, vajon a nagyapja hány utcagyereket áldozott fel a hüllőinek.

Elviselhetetlen volt ezt firtatni.

A herceg émelygett a kiábrándultságtól, a hitetlenkedéstől. Nyugalmat erőltetett magára, próbálta rendezni gondolatait, de a tudatát beazonosíthatatlan fájdalom karistolta, mely mintha a bal karjából sugárzott volna szerteszét. Arra vágyott, hogy valaki más legyen. Hogy visszaforgassa az időt. De a leginkább azt kívánta, mégpedig szemernyi túlzás nélkül, hogy bárcsak Kurusnak sikerült volna végeznie vele.

Eközben eleinte néma közönségük egyre hangosabb sugdolózásba fogott, mely mostanra riasztó hangzavarrá fokozódott – ám a morajlás a hosszú évek során begyakorolt éberségre ösztökélte Kamrant. Elméje acélosan a sustorgásnak feszült; a gyász ködét kötelességtudat szaggatta szét, majd harag és fókuszáltság váltotta fel…

Váratlanul csörömpölés hallatszott.

Kamran épp időben pillantott fel, hogy lássa, ahogy Alizeh a padlóra hajítja Kurus kardját, és a fiatal férfi összerándul, amikor a fénylő acél a márványnak csapódik. Az idegen király Kamranéval vetekedő döbbenettel meredt Alizehre; vonásai egészen elernyedtek a félelemtől, ahogy a lány közelebb nyomult hozzá.

– Hogy merészeli? – förmedt rá az. – Szánalmas hülye! Semmirekellő szörnyeteg! Hogy tehette…

– De… de hogyan… – Kurus hátrébb araszolt. – Hogy tudtál így keresztüljönni a tűzön? Hogyhogy nem… lángolsz?

– Maga szörnyű, aljas ember! – fakadt ki Alizeh. – Tudja, hogy ki vagyok, de azt már nem, hogy mi?

– Nem.

Alizeh akkora erővel ütötte arcon Kurust, mintha husángot markolt volna, és az ifjú király a durva támadástól hátratántorodva, jól hallhatóan beverte a fejét egy oszlopba.

Kamran saját csontjaiban érezte az ütközés erejét.

Tudta, hogy éppen ujjongania kellene – örvendeznie, amiért Alizeh szembeszállt az aljas uralkodóval –, de az elméje nem bírt megnyugodni, hiszen az előtte kibontakozó jelenet minden észszerűségnek ellentmondott.

Kurus túlságosan is rémültnek tűnt.

A szemében tükröződő feszültség, meglepődése a lány közeledte láttán, az a vak hátrálás… mindez érthetetlen volt. Alizeh alig néhány perccel korábban még fogadkozott Kamrannak, hogy nem ismeri a déli királyt, de Kurus, aki mostanra kellő bizonyságát adta, mennyire gátlástalan, mégis egyértelműen ijedtnek látszott. Ha csakugyan idegenek, akkor most miért hunyászkodik meg, csak mert egy számára ismeretlen, fegyvertelen lány szorongatja? Alizeh a padlóra dobta a kardját, többszörösen becsmérelte, sőt még arcon is ütötte – ám az ifjú király, aki csak az imént mártotta a pengéjét Zál szívébe, még a kezét sem emelte fel, hogy megvédje magát. Csak állt ott, nézte a lányt, és jóformán hagyta, hogy az lesújtson rá.

Mintha félt volna tőle.

Kamran levegőt venni sem mert. Elméjében szörnyű gyanú kezdett derengeni, és a gondolattól olyan hevesen összerándult, hogy azt hitte, behorpad a mellkasa.

Kamrant az első pillanattól fogva ámulatba ejtette, Alizeh mennyire megváltozott a bálra. Sebei csodával határos módon, órák leforgása alatt begyógyultak, megvált szolgaviselete jellegzetes sznodájától, seszínű munkaruháját pedig olyan extravagáns estélyire cserélte, melyet egy cseléd sem engedhetett volna meg magának – és a herceg abbeli igyekezetében, hogy feloldozza a csalárdság bárminemű gyanúja alól, mégis letagadta maga előtt az igazságot. De most végre mindent értett.

Rászedték.

Tekintete ismét a nagyapja élettelen testére rebbent.

A király megpróbálta figyelmeztetni: rimánkodott az unokájának, hogy vegye észre, Alizeh mennyire elválaszthatatlan a jóslattól, ezáltal pedig Zál halálától… de Kamran csak most, a nagyapja halálát követően látta, mekkora bolond is volt. Az a számtalan ostobaság, amit a lány védelmére felhozott… azok az átgondolatlan, gyerekes tettek, melyekkel oltalmazni próbálta…

Kurus váratlanul felnevetett.

Kamran felnézett; a déli király sápadt volt, és zilált. Térdepelő helyzetéből a herceg nem láthatta Alizeh arcát, csak a Kurus szemében fészkelő rettenetet, ahogy a férfi végigmérte a lányt. Az ifjú végzett a saját apjával, hogy megszerezze magának Tulán trónját; az imént meggyilkolta Zál királyt, a világ legnagyobb birodalmának urát, és bizonyára Kamrant is megölte volna, ha egy pillanatnyival több ideje marad, hogy befejezze, amit elkezdett. A rézüstökű zsarnok most lassan kiegyenesedett, állán az ajkáról szivárgó vér vöröslött. Úgy tűnt, az összes elképzelhető ellenségük közül épp a Bez-háznak ez a szegény, szelíd szolgálólánya tanította mindkettejüket alázatra.

– Ördög és pokol! – szólalt meg halkan a tuláni király. – Nem is említette, hogy dzsinn lennél.

– Ki? – szegezte neki a kérdést Alizeh.

– A közös barátunk.

– Hazan?

Kamran összerezzent. Nem állt készen egy újabb árulásra, és ez az egyetlen név olyan könyörtelen erővel járta át a testét, ami ellen nem bírt védekezni. Már az is épp eléggé gyötrelmes volt, hogy a lány valamiféleképpen szövetségben állt Kurussal, de hogy még Hazannal is egy követ fújt?

Ez már elviselhetetlen volt.

Alizeh megjátszotta, hogy fél, hogy ártatlan, lépten-nyomon kicselezte őt, de a legrosszabb, a legeslegrosszabb az volt, hogy Kamran könnyelműen hagyta magát behálózni. Mióta megismerte, a lány sosem vált meg a sznodájától, még a viharban is arra törekedett, hogy elrejtse kilétét; most viszont álarcát levetve állt egy tengernyi nemes előtt – a világ úgy látta először, hogy éppen egy szomszédos ország félelmetes uralkodóját méregette dühösen.

Alizeh mindvégig terveket szőtt.

Kamrant már eleve gyász és harag emésztette; még mindig küszködve próbálta feldolgozni az elmúlt pillanatok hatalmas horderejű eseményeit, és alig győzött kiigazodni a nagyapjával kapcsolatos, ellentmondásos gondolatain, erre… erre még ezzel is kezdenie kellene valamit? Neki, aki mindig is büszke volt a megérzései csalhatatlanságára… aki talpraesett, jó ösztönű katonának hitte magát…

– Még hogy Hazan? – Kurus ismét elnevette magát, miközben alig észrevehetően, reszkető kézzel letörölte a szájáról a vért. – Hazan? Hát persze hogy nem Hazan. – Kamran szemébe nézett, és azt mondta: – Jól figyelj, király, hiszen úgy tűnik, még a barátaid is elárultak.

Alizeh hirtelen, pániktól elkerekedő szemmel szembefordult vele. Vér szökött az arcába – nyilván a bűntudattól –, és Kamrannak ennél több bizonyíték nem is kellett. Alig néhány órája még esküvel merte volna fogadni, hogy a lány iránta tanúsított vágya épp olyan valós, mint a szatén érintése a bőrén… hiszen ízlelte sós bőrét, érezte tenyere alatt hibátlan testét. Mostanra tudta, hogy mindez csak hazugság volt.

Pokol.

Ez maga volt a pokol.

Ugyanakkor azt állítani, hogy a felismerés összetörte a szívét, valótlanság lett volna. Kamran egyáltalán nem csalódott volt. Nem, izzott a haragtól.

Meg fogja ölni a lányt.

Ha még maradt volna naiv gyengédség Kamran szívében, az most egy csapásra elpárolgott. Elcsábította egy szirén, és ezzel egyidejűleg a barátja is becsapta – ezáltal lényegében arcon köpve az egyetlen személyt, aki igazán szívén viselte a sorsát. Zál király eladta magát a gonosznak, hogy biztosítsa Kamran boldogságát, cserébe pedig csak hűtlenség és árulás jutott neki. A herceg tudta már: ennek az éjszakának a sötétjét a saját tettei idézték elő. Az Ardún Birodalom azért vált sebezhetővé, mert ő testben és lélekben gyengének bizonyult.

Soha többé.

Soha többé nem fogja hagyni, hogy egy nő befolyásolja az érzelmeit; sosem fogja hagyni, hogy az efféle alantas cselek elgyengítsék. Megfogadta: a jóslat szörnyetege az ő keze által fog elhullani – pengéjére nyársalja a szívét, vagy ha nem, hát inkább elpusztul.

De előbb Hazanra kerít sort.

Kamran elkapta egy parancsra váró őr tekintetét, és egyetlen pillantással meghozta első rendeletét Ardúnia királyaként: Hazannak lógnia kell.

Nem érzett győzelmi mámort, miközben a volt miniszterét megragadták, majd elvonszolták; nem érzett diadalt Hazan erőtlen, a döbbenten elnémult teremben mégis tisztán hallható tiltakozása hallatán. Nem, Kamrant csak valami burjánzó téboly járta át, ahogy óvatosan a sebzett karjára támaszkodva feltápászkodott. Csak a szörnyű erőfeszítés közben vette észre, hogy a lábai is súlyosan megégtek. Bőre és ruhája ragacsos volt a vértől; fejét mintha ólomból öntötték volna. Bár nem szívesen ismerte be magának, attól még igaz volt: nem tudta, meddig lesz még képes talpon maradni egy felcser – vagy egy jós – segítsége nélkül.

Nem. A királyi jósok mind halottak voltak. Kurus lemészárolta őket.

Kamran szorosan lehunyta a szemét, ahogy ez eszébe jutott.

– Iblísz.

A férfi szeme Alizeh lágy, áruló hangja hallatán felpattant. Szíve ismét ijesztő erővel kezdett dübörögni. Nem tudta eldönteni, mi zaklatja fel jobban: a felfedezés, hogy a lány és Kurus mindketten ismeretséget ápolnak az ördöggel, vagy a felismerés, hogy a teste továbbra is vágyott Alizehre, már a pusztán a hangja hallatán is felhevült…

Ekkor a lány eltűnt.

Kamran pánik közepette kereste, hová lett, de hiába. Helyette csak Kurust látta, aki még mindig arra a helyre meredt, ahonnan egy másodperccel korábban Alizeh még beszélt hozzá…

A lány hirtelen ismét megjelent.

Alizeh pontosan ugyanott állt, mint eddig, de mostanra elmosódottnak tűnt – szédítő következetességgel, vibrálva hol kiélesedett, hol elhomályosult.

Ő tette volna ezt Kamran érzékeivel? Lehetséges, hogy sötét mágiának parancsolt?

Ahol lennie kellett volna, csak valami ködös mozgolódás látszott, a hangja pedig mintha víz alól hallatszana, vagy egy üvegbúra belsejéről verődne vissza.

– Vvvéggg zzzardögg bsszéltt…

Kamran véres tenyerével végigsimított az arcán. Nem elég, hogy minden új titok, melyre fény derült, pusztítóbb volt, mint az előző, most még vakság és süketség is sújtotta?

– Mirrtakarrrj maggvviggyen mirrdekkefűzzomhozz?

Kamran sérült lába meghasadó elméjével egyszerre mondta fel a szolgálatot: megremegett, és az üres levegőt markolászva, keményen az egyik megégett térdére zuhant. Kínjában kis híján felüvöltött.

Ám ekkor, szerencsére…

A tuláni király tisztán kivehetően azt mondta:

– Hát nem nyilvánvaló? Azt akarja, hogy uralkodj.

Kamran elméjét rettentő robajlás töltötte meg. Nem sokáig örülhetett a ténynek, hogy visszatért a hallása. A jóslat kimondta, hogy a jégvérű, démonszerű szörnyetegnek hatalmas szövetségesei lesznek, és lám, a jósok bölcsessége és a nagyapja intelme újabb igazolást nyertek…

Alizeht maga az ördög segítette.

Közben a tömeg egyre hangosabbá vált, és a férfi ezt is jól hallotta: az emberek suttogása hisztérikus kiáltozássá erősödött. Kamrannak eszébe jutott, hogy a teremben Ardúnia összes nemese jelen van; a királyság megannyi magas rangú tisztviselője idesereglett aznap este, hogy kivegye a részét a kicsapongó mulatozásból, ám ehelyett végül annak lettek tanúi, hogyan bukik el a világ leghatalmasabb birodalma.

Kamrannak elképzelése sem volt, hogy fogja túlélni mindezt.

Hallotta, hogy Kurus megint felnevet, és továbbra is tisztán kivehetően azt mondja:

– Egy dzsinn királynő a világ uraként! Ó, milyen szörnyen eretnek elképzelés! Tökéletes bosszú lenne.

Kamran másodjára is nekiveselkedett, hogy talpra álljon. Feje kíméletlenül lüktetett, látása továbbra is bizonytalan volt. A terem, a padló és maga Kurus is tökéletesen látható volt, de Alizeh inkább hasonlított derengő foltra, mint hús-vér személyre – mintha fénykoszorúk halmozódtak volna egymásra nagyjából emberi alakban. Persze talán az is elég lesz, ha nagyjából látja, hová célozzon.

Az este vallomásai kellőképpen igazolták a nagyapja figyelmeztetéseit a lánnyal kapcsolatban, és Kamran inkább pusztult volna el, semhogy másodjára is kudarcot valljon az öreg akaratának teljesítésében. A kardja néhány méterrel odébb hevert, és bár a távolság szinte leküzdhetetlennek tűnt, Kamran feltett szándéka volt, hogy elérje. Talán képes lesz még most a lány szívébe mélyeszteni a pengét, képes lesz megölni… talán sikerül rögtön aznap éjjel véget vetnie ennek a tragédiának.

Épp hogy sikerült tennie egy gyötrelmes lépést a kardja felé, amikor Alizeh ködös körvonalai elmozdultak Kurus mellől, és ekkor a sors kegyéből egy pillanatra felsejlettek a vonásai.

Az arcán iszonyat ült.

A látvány pontosan azzal egyidejűleg járta át lándzsaként Kamrant, hogy a szeméről lehullott a hályog: a lány alakja hirtelen tökéletesen kirajzolódott, és, ó, milyen kegyetlen csapás volt ez! Alizeh a herceg számára korábban elképzelhetetlen hatalomnak parancsoló ellenfél volt. Fénylő szemében most is érzelem csillant, mely pusztító erővel hatott a férfira. Csalárdsága annyira elegáns volt, annyira természetes; a lány úgy nézett szét a teremben, mint aki retteg.

Kamran a mellkasában lapuló, nyomorult szervet átkozva úgy verte öklével a szegycsontját, mintha szét akarná zúzni odabent. Válaszként iszonyú fájdalom söpört végig a testén, akkora erővel, hogy a lélegzete is elakadt – olyan érzés volt, mintha egyszeriben fa szökkent volna szárba közvetlenül alatta, melynek törzse egybefonódott gerincével, és irdatlan ágai erőszakosan befurakodtak az ereibe.

Felzihálva kétrét görnyedt, és majdnem lekéste a pillanatot, amikor Alizeh felé lövellt egy pillantást, aztán figyelmeztetés nélkül nekirugaszkodott, és másodjára is sértetlenül átszelte a tűzgyűrűt.

Meglátta volna, hogy Kamran a kardjáért nyúlt? Kitalálta volna a szándékát?

Alizeh szökés közben is őrjítő látványt nyújtott, ahogy estélyijének fátyolszerű rétegei – ugyancsak másodjára – lángra kaptak. Úgy suhant tova, hogy alig néhány áttetsző selyemfoszlány fedte; Kamran jól látta testének dús idomait, lábának finom ívét, mellének domborulatát, és gyűlölte magát, amiért most is vágyat érzett iránta… gyűlölte az éhséget, mely a szökése láttán ébredt benne, az ösztöneit, melyek minden józan bizonyítékkal dacolva azt üvöltötték, hogy Alizeh veszélyben van, és hogy oda kellene sietnie hozzá, a védelmére kellene kelnie…

– Várj… Hova mész? – harsogta Kurus. – Megegyeztünk… Semmi esetre sem szabad megszöknöd…

Megegyeztünk.

A szavak újra és újra visszhangot vetettek Kamran fejében. Minden egyes szótag kaszaként, vért fakasztva hasított az elméjébe. Ó, ti angyalok, hát még hány csapást kellett a testének túlélnie ezen az éjszakán?

– Muszáj! – kiáltotta a lány, miközben a felbolydult tömeg sietve szétvált előtte, hogy átengedje. – Sajnálom… sajnálom, de nem maradhatok… rejtekhelyet kell találnom, egy helyet, ahol az ördög nem…

Aztán Alizeh összegörnyedt, mintha láthatatlan erő sújtott volna le rá, és hirtelen a levegőbe emelkedett.

Felsikoltott.

Kamran gondolkodás nélkül cselekedett: egy adrenalinlöket által hajtva talpra szökkent, miközben konok ostobasága arra késztette, hogy a lány nevét kiáltsa. Olyan közel nyomakodott a lángoló börtön pereméhez, amennyire csak mert, és a hangjában csendülő aggodalom bizonyára leleplezte a világ – ha nem is önmaga – előtt, bár ezzel most nem ért rá foglalkozni. Alizeh vergődve és jajgatva egyre magasabbra emelkedett, és Kamran átkozta magát, amiért ekkora kínként élte meg a lány szenvedését. Maga sem értette, miféle csata dúl a testében.

– Elég legyen! – kiabált Alizeh. – Tegyen le!

A hirtelen megértés arra késztette Kamrant, hogy Kurus szemébe nézzen.

– Te – mondta, és érdes hangja szinte nem is a sajátjának tűnt. – Te műveled ezt vele.

Kurus arca elkomorult.

– Önmagával műveli.

Kamrant egy újabb elgyötört kiáltás gátolta meg abban, hogy válaszoljon. Még épp időben pördült meg, hogy lássa, ahogy Alizeh spirális pályát leírva a mennyezeti gerendák felé repül – nyilvánvalónak tűnt, hogy valamiféle sötét mágia rabja –, és ettől azonnal megfeledkezett minden józan megfontolásról. Képtelen volt rendszert látni ebben a káoszban, megannyi égető kérdésére nem bírt választ találni.

Alizeht nézve Kamran elveszettnek érezte magát.

A lány akkora hatalomnak parancsolt, hogy barátja volt az ördögnek, és szövetségesének tudhatta egy ellenséges ország uralkodóját. Sötét mágiájának köszönhetően olyan meggyőző illúziókat hozott létre, melyek csakugyan elhitették Kamrannal, hogy a keze, a torka és az arca súlyos sérüléseket szenvedett. Még Zál király előtt is eljátszotta, hogy nem több gyámoltalan és tudatlan cselédnél. És mégis, a mostani hisztérikus zokogása olyan hihető volt, hogy bár…

– Látod őt.

A kijelentés hallatán Kamran összerezzent. Ahogy hátrafordult Kurushoz, öntudatlanul nyugtázta ellensége rézszínű haját és jegkék szemét. A számtalan dolog közül, amit az idegen király mondhatott volna, ez kiváltképp különösen hatott, és Kamran túl figyelmes volt, semhogy jelentéktelennek ítélve félresöpörje. A tény, hogy Kurus meglepődött, amiért Kamran látja Alizeht, kézenfekvőnek tüntette fel ennek ellenkezőjét…

Hogy mások talán nem képesek erre.

Ez az elmélet ugyan semmire nem adott magyarázatot, valahogy mégis életbevágóan fontosnak tűnt. Kamranban felötlött, vajon mi okozhatta átmeneti vakságát, és ettől a félelem új erőre kapva kúszott fel a hátán.

– Mit tettél vele? – kérdezte Kamran tétován.

Kurus nem felelt.

Helyette a déli király ráérősen ellökte magát az oszloptól, aztán lehajolt, hogy felvegye a kardját. Tettetett nemtörődömséggel megindult Kamran felé, és közben úgy húzta maga után a pengét, mintha csak kutyát vezetne pórázon. Az acél borzongató sóhaja a kövön átmenetileg elnyomta Alizeh sikolyait.

– Azt hittem, azért hatolt át a tűzön, hogy engem megbüntessen – mondta Kurus. – Csak most látom, hogy téged akart megvédeni.

Valami villant abban a kék íriszben, és egy pillanatra Kurus elárulta magát. A nyugodt felszín alatt kétségbeesés és vadság, ha ugyan nem egyenesen sebezhetőség lappangott. Kamran kegyes ajándékként raktározta el magában a pillanatot, hiszen most döbbent rá, hogy az ifjú jóval gyengébb király, mint amilyennek tűnt.

– Tudod a nevét – jelentette ki Kurus halkan.

Kamran önkéntelenül összerezzent, de nem felelt.

– Hogy lehet – faggatta Kurus –, hogy tudod a nevét?

Amikor Kamran végre megszólalt, a hangja kemény volt, és hideg.

– Ugyanezt kérdezhetném tőled.

– Valóban – felelte Kurus, és néhány ujjnyira megemelte a kardját. – Bár persze előjogom, hogy ismerjem a menyasszonyom nevét.

Kamran mellkasában éles fájdalom robbant, és ezzel egyidejűleg a terem fala fülsértő robaj kíséretében beszakadt. A férfi egy kiáltást elfojtva, tenyerét a bordájára szorítva ismét térdre bukott, és a lökés erejétől felzihált. Fogalma sem volt, mi történik vele, találgatásra pedig nem volt ideje. Csak annyira futotta tőle, hogy erőt véve magán kinyissa a szemét, és még épp tanúja legyen nemcsak az otthona pusztulásának, de egy hatalmas, szivárványszínben tündöklő sárkány érkezésének is, melynek láttán mintha minden vér kiszökött volna a testéből.

A jósok sosem hagyták volna, hogy egy idegen szörnyeteg behatoljon Ardúnia légterébe.

Csakhogy a jósok halottak voltak.

A sárkány Kamran szeme láttára kapta el Alizeht, pont, mikor az egyik pillanatról a másikra szédítő zuhanásba kezdett – a rettentő teremtmény a hátára ültette a fiatal nőt, majd újra a magasba lendült. A fenevad kihívó üvöltést hallatott, meglendítette hártyás szárnyát, aztán lovasával együtt egy szemvillanás alatt eltűnt: tovaszállt a palota falán keletkezett, barlangszerű hasadékon át az éjbe.

Az ezt követő káosz során Kamran többé nem tagadhatta le önmaga előtt elméje romos állapotát.

A nagyapja elvesztése felett érzett gyász épp csak éreztetni kezdte a hatását, ám aztán a sorban bekövetkező árulások apránként megtörték őt. Mintha csak új, apró halálok lettek volna: egy-egy durva igazságtalanság, és mindegyik külön gyászidőszakot követelt magának.

Zál hamis volt. Hazan hamis volt. Alizeh…

Alizeh egyenesen tönkretette őt.

Kamran valahogy továbbra is hallotta a tömeg moraját, érezte ketrecének fojtogató forróságát és a márványpadló konok hidegét a térde alatt. Nem volt elég ereje, hogy felálljon; testét újra és újra fájdalom árasztotta el, mely nem mutatta jelét, hogy szűnni akarna. Kamran lassan felemelte a fejét, és Kurus szemébe nézett. Kizsigereltségében úgy érezte, torkát a puszta beszédtől vér önti el.

– Igaz lenne? – kérdezte. – Tényleg hozzád megy feleségül?

Kurus a kardját készenlétben tartva tett egy lépést előre.

– Igen.

Kamran képtelen volt összeszedni magát.

Vonásai eltorzultak, ahogy új fájdalom robbant a nyakában és a vállában. Reakciója olyan nyers volt, hogy még Kurus homloka is ráncba szaladt.

– Lenyűgöző – mondta a tuláni király, és kardja hegyével megemelte Kamran állát. Az annak ellenére, hogy a kíntól jóformán levegőhöz sem jutott, valahogy hátrahőkölt, bár a mozdulattól a szenvedés újabb özöne tört rá. – Ha jól látom, a halálodon vagy.

– Nem – zihálta Kamran, és a kőpadlónak feszítette a tenyerét.

Kurus kis híján elnevette magát.

– Hacsak nem tervezel a nagyapád nyomdokába lépni, kötve hiszem, hogy a döntéseden múlna.

Kamran nem tudta, honnan merített erőt, de olyasféle elszántsággal kászálódott fel a padlóról, amellyel csak egy megtört, vakmerő ember rendelkezhet.

Kamran teljesen kiüresedett.

Életének szövedéke egyetlen óra leforgása alatt szétfoszlott. Közvetlenül utána őrült láz lett úrrá rajta – mintha csak rémálomban találta volna magát. A szörnyűségek valamiképp erőt adtak neki. Úgy érezte, semmije sem maradt.

Semmi vesztenivalója.

Úgy nyúlt a kardja után, mintha a karjából nem ömlött volna még mindig a vér, mintha lábának húsa nem az imént perzselődött volna meg. Csodaszámba ment, hogy egyáltalán sikerült megemelnie a pengét, hogy szembe tudott fordulni az ellenfelével.

Ekkor futva közeledő léptek dübörgését hallotta, majd aggódó hangok kórusát, ahogy egy csapatnyi őr nyomult közelebb a tűzgyűrűhöz – ám Kamran egyetlen intéssel megtorpanásra késztette őket.

Ezt a harcot neki kellett megvívnia.

Kurus vetett egy pillantást fegyveres nézőseregükre, aztán nagyon hosszúnak érződő pillantással végigmérte a herceget.

– Hát jó – szólalt meg végül a déli király. – Ne mondhasd, hogy nem vagyok könyörületes. Gyors leszek. Nem fogsz szenvedni.

– Én pedig – felelte Kamrán murvaként csikorgó hangon – teszek róla, hogy a szenvedésed végtelen legyen.

Kurus kardja egyetlen vakító, dühödt villanással lesújtott, ám Kamran meglepő erővel hárította, bár meggyötört teste belerázkódott az erőfeszítésbe. Lába megroskadt, karizmai tiltakoztak, Kamran mégsem hátrált meg. Inkább halt volna meg küzdelem közben, mint hogy megadja magát – ez a gondolat fűtötte a mellkasát, ez oltott belé új életet, valamiféle félelmetes adrenalint.

Örömmel veszett volna oda a harcban.

Artikulálatlan üvöltéssel sikerült a támadójának feszülnie, hátrakényszerítette Kurust, és kiszabadította a kardját. Késlekedés nélkül követte az ellenfelét, aztán megdöbbentő fürgeséggel lendült támadásba, miközben Kurus hárítani próbált. Egy kis ideig a herceg nem hallott mást, csak az acél csengését; nem látott egyebet, csak a fém csillanását, az egymásnak csapódó, majd szétváló pengék áradatát.

Kurus cselezett, és meglepő gyorsasággal előreszökkent – amikor Kamran megérezte a lángoló sebet, már késő volt. Hallotta a tömeg rémült sikolyát, bár magát a sérülést nem látta; valójában azt sem igazán tudta, testének melyik részét érte a támadás.

Nem ért rá ilyesmire.

Kamran visszaverte a következő rohamot, és futó diadalt érzett, mert Kurus szitkot mormolva meghátrálni kényszerült. A déli király azonban rögtön összeszedte magát, és olyan pontosan kivitelezett riposztokkal felelt Kamran csapásaira, hogy az önkéntelenül is megcsodálta mozdulatai eleganciáját. Különös élvezetet jelentett, hogy méltó ellenféllel küzdhetett; hogy gátlások nélkül próbára tehette saját erejét. Ugyanakkor Kurus rátermettsége és villámgyors reflexei csak megerősítették Kamrant abban a hitében, miszerint a déli király korábban hagyta, hogy Alizeh felülkerekedjen rajta. A herceg ennek mindössze két lehetséges magyarázatát látta: vagy a lány volt a feljebbvaló az egyezségükben, vagy Kurus valamiért nem akart kárt tenni benne. Esetleg mindkettő.

Talán tényleg jegyesek voltak.

Ez a pusztító gondolat olyan ijesztő erővel töltötte el a herceget, melyet felmérni sem igazán bírt. Csak azt tudta, hogy az ösztönei élesebbek, mint valaha: nemsokára enyhe aggodalmat vett észre Kurus arcán, bár a másik homlokának gyöngyözése kétségtelenül a sajátját is tükrözte. Mindketten nehezen vették a levegőt, ugyanakkor bár Kamrán kezéről vér csordult alá, és minden mozdulata nyomán bemocskolta a márványpadlót, ő mégsem lankadt.

Újra támadásba lendült…

A fiatal férfiak pengéi olyan ádáz hévvel csapódtak össze, hogy Kamran egész testét remegés járta át. Monumentális holtpontra jutottak; a két ellenfél a csillogó kardok felett nézett egymással farkasszemet.

Aztán Kurus minden látható ok nélkül megingott.

A tuláni király homloka egy pillanatra ráncba szaladt, és a figyelme elkalandozott, de Kamran nem hagyta veszni a lehetőséget: nyers erővel lesújtott, ezáltal guggoló helyzetbe kényszerítve Kurust. Most a hercegé volt az előny – már csak át kellett törnie az ellensége védelmén. Tudta, hogy határtalan örömmel fogja keresztüldöfni a szívét; Kamran már előre eldöntötte, hogy utána ki fogja beleztetni Kurust. Véres belsőségeit üvegbúra alatt fogja közszemlére tenni Szetár főterén, hadd lepjék el a lakmározó férgek.

– Úgy érzem, tudnod kell – szólalt meg Kurus zihálva, arcán a kimerültség egyértelmű jeleivel –, hogy valami történik veled. A bőröddel.

Kamran ügyet sem vetett rá.

Kurus megpróbálta kizökkenteni, de ő nem hagyta magát – most, hogy ilyen közel volt a győzelem. Nagyot kiáltva még egyszer, utoljára hátrataszította az ellenfelét… és Kurus tüdejéből kiszakadt a levegő, ahogy a férfi a padlóra rogyott. Kardja csörömpölve csapódott a márványnak.

Kamran egy pillanatig sem késlekedett, vad elszántsággal odalépett védtelen ellenségéhez. Utoljára felemelte a kardját…

És megdermedt.

Hirtelen olyan erős, fojtogató bénultság lett úrrá rajta, hogy még a lélegzete is elakadt. Mintha üveglapok közé szorulva kellett volna végignéznie, ahogy Kurus talpra vergődik, a tokjába csúsztatja a kardját, aztán körülnéz, megvan-e a kalapja. Amint a különös holmi visszakerült a fejére, a zsarnok odalépett a szoborrá dermedt Kamranhoz, és elmosolyodott.

– Nem maradt valami sok becsületem, Mélabús Király. Annyi egész biztosan nem, hogy meghaljak, pedig megérdemelném.

Valahol távolabb valaki felkiáltott.

Kamran vergődve feszült önnön teste börtönének, de érezte, hogy a tüdeje pillanatról pillanatra gyengébb, hogy a szervei apránként összepréselődnek.

Kurus rendületlenül mosolygott.

– Legyen bármilyen sajnálatos is – folytatta –, porhüvelyemben még pislákol némi emberség. Így hát ma este úgy búcsúzom tőled, hogy még ver a szíved. Egyébként jobb is, ha életben maradsz, nem igaz? Jobb, ha átéled a szenvedést, ha gyászolod a gyalázatos nagyapádat, ha nap mint nap azzal a tudattal kell élned, hogy nemcsak azok árultak el, akiket gyűlölsz, de azok is, akiket szeretsz… és hogy monumentális kudarcot vallottál, amikor egy szánalmas birodalom élére próbáltál állni.

Kamran érezte, hogy a szíve összeszorul a mellkasában, és hogy szeme eleredni készülő könnyektől lángol.

Nem, akarta kiáltani. Nem, nem…

– Alig várom, hogy ismét megküzdhessünk – mondta Kurus halkan, és enyhén megemelte a kalapját. – De ahhoz előbb meg kell találnod.

Azzal eltűnt.

KETTŐ

Alizeh hosszú ideig nem mozdult.

A félelem és döbbenet megbénította, az elméjét kétségek gyötörték. A végtagjaiból és az ujjaiból lassan kezdett elmúlni a zsibbadás. Nemsokára a szelet is érezte az arcán, és látta maga körül éjszakai eget, a csillagokkal teletűzdelt nagy, éjféli takarót.

Apránként kezdett ellazulni.

A sárkány óriási volt, és masszív, és úgy tűnt, tudja, merre tart. Alizeh a levegőből nagyokat kortyolva próbált megszabadulni a pánik maradványaitól, és igyekezett meggyőzni magát, hogy legalább addig, amíg a fenevadba kapaszkodik, biztonságban van. Aztán fészkelődni kezdett, mert azt érezte, hogy a vékony estélyije maradványain keresztül lágy bolyhok súrolják a bőrét. Lepillantott, hogy megnézze, mi lehet az. Csak most vette észre, hogy valójában egy kis szőnyegen ül, ami…

Alizeh kis híján ismét felsikoltott.

A sárkány eltűnt. Még mindig ott volt – a lány érezte maga alatt a bőrét –, de láthatatlanná vált, amitől úgy tűnt, mintha utasa egy mintás szőnyegen ülve lebegne az égen.

Roppant zavarbaejtő volt.

De Alizeh megértette, a teremtménynek mi lehetett a szándéka azzal, hogy láthatatlanná vált: most, hogy gigászi teste nem takarta el előle, a lány látta a világot odalent és maga előtt.

Fogalma sem volt, merre tartanak, de egyelőre nyugalmat erőltetett magára. Hiszen végső soron a csend, mely körbevette, furcsán békés volt.

Miközben az idegei megnyugodtak, az elméje kiélesedett. Gyorsan lekapta a csizmáját, és az éjszakába hajította. Nagy megelégedéssel töltötte el a látvány, ahogy a lábbelit elnyeli a sötét.

Micsoda megkönnyebbülés!

A szőnyeg egy hirtelen lökéstől megbillent, és Alizeh ijedten kihúzta magát. Hevesen dobogó szívvel ismét megpördült, és amikor megpillantotta kéretlen útitársa arcát, az első gondolata az volt, hogy a csizmák után veti magát.

– Ne – suttogta.

– Ez az én sárkányom – mondta Tulán királya. – Nem lophatod el csak úgy.

– Nem loptam el, ő kapott el en… Várjunk csak, hogy került ide? Maga tud repülni?

A férfi felnevetett.

– Ardúnia hatalmas birodalmában annyira ritka lenne a mágia, hogy még az ilyen apró trükköket is lenyűgözőnek tartod?

– Igen – felelte a lány pislogva. – Hogy hívják?

– Micsoda témaváltás. Miért érdekel a nevem?

– Hogy közvetlenebbül gyűlölhessem.

– Á! Nos, ebben az esetben szólíthatsz Kurusnak.

– Kurus – ismételte a lány. – Maga elviselhetetlen szörnyeteg. Hova a pokolba megyünk?

A szidalmai szemmel láthatólag nem zavarták a férfit, ugyanis úgy válaszolt, hogy közben továbbra is mosolygott:

– Még tényleg nem jöttél rá?

– Túl zaklatott vagyok az ilyen játszmákhoz. Kérem, árulja el kereken, miféle szörnyű sors vár rám?

– Ó, sajnos azt kell mondanom, hogy a létező legrettenetesebb sors. Éppen Tulán felé tartunk.

A noszta forrón perzselte a bőrét, és Alizeh érezte, hogy megdermed a félelemtől. Zavarodott volt, igen, és rettegett is, de az, hogy egy birodalom királya ilyen becsmérlőn beszéljen a saját országáról…

– Tulán tényleg ennyire szörnyű hely?

– Tulán? – A férfi szeme meglepetten elkerekedett. – A legkevésbé sem. Tulán egyetlen arasza gyönyörűbb, mint egész Ardúnia, és ezt ellenőrizhető tényként, nem pedig szubjektív véleményként közlöm.

– De akkor – ráncolta a homlokát Alizeh –, miért mondta, hogy a létező legrettenetesebb sors vár rám?

– Á, vagy úgy! – Kurus elfordította a tekintetét, és fürkészni kezdte az éjjeli eget. – Szóval. Emlékszel, amikor azt mondtam, hogy komoly tartozásom van a közös barátunk felé?

– Igen.

– És hogy fizetségként csak azt fogadja el, ha segítek neked?

A lány nyelt egyet.

– Igen.

– Arra is emlékszel, amikor azt mondtam, hogy azt akarja, hogy uralkodj? Hogy a dzsinnek királynője legyél?

Alizeh bólintott.

– Nos. Nincs királyságod – folytatta a férfi. – Nincs országod, amely felett uralkodhatnál. Birodalmad, aminek az élére állhatnál.

– Igaz – felelte halkan Alizeh. – Tényleg nincs.

– Tehát. Azért jössz Tulánba – mondta Kurus, és gyorsan vett egy mély levegőt –, hogy a feleségem legyél.

Alizeh hangosan felkiáltott, aztán lefordult a sárkányról.

Zuhanás közben, a lábát körülfonó szél zúgásán túlról még hallotta Kurus szitokáradatát – és legnagyobb meglepetésére azon kapta magát, hogy bár éppen önszántából a biztos halál felé száguld, képtelen kellőképpen átélni a helyzetet.

Nem sikoltott. Félelmet sem érzett.

Ezt a szokatlan reakciót a hirtelen zuhanásra részben az az ambivalencia váltotta ki, amellyel élete újdonsült alakulásához viszonyult – hiszen Alizeh abban bízott, hogy azáltal, hogy a sárkány elragadta, legalább Iblísz ármánykodása elől megszökhet. Eddig nem is sejtette, hogy tettei – szándékosak vagy sem – valójában épphogy kiszolgáltatták az ördög cselszövésének. Alizeh nem tartotta magát különösebben hidegvérűnek, de akkor és ott egyszerűen nem érdekelte, él-e, vagy hal.

Persze rendkívüli nyugalmának jóval egyszerűbb oka is lehetett.

Sejtette, hogy úgyis megmenekül.

Még jóformán meg sem fogalmazódott benne a gondolat, amikor meghallotta a sárkány távoli, ingerült üvöltését, aztán a lény hatalmas szárnyai vad széllöketet zúdítottak felé. Alizeh egy órán belül immár másodjára hullott alá tekintélyes magasból, és ahogy a fagyos szél a bőrét marva a testét ostromolta, egyfajta részvétlen szórakozottsággal nyugtázta, hogy hosszú, fekete fürtjei teljesen kiszabadultak a hajtűk fogságából. Éjfekete tincsei furcsa nyelvekként nyaldosták körülötte a levegőt, szeme, ajka, torka és válla köré nyughatatlan kacsok sokasága csavarodott. A lányt elvakította a saját hajkoronája, szél ostorozta, csüggedt volt, és úgy érezte, mintha kőkeményre fagyott volna.

Persze állandóan fázott: a jég miatt, mely egy ősi királyság örököseként jelölte meg, csak ritkán örvendhetett némi melegnek. Mondhatni, szinte soha. Számításba véve a könyörtelen téli éjszakát, a testét fenyítő ádáz szelet és a tényt, hogy rendes ruha helyett csupán rongyokat viselt…

Alizeh őszintén csodálta, hogy még egyáltalán életben van.

Mégsem reagált különösebben, amikor a sárkány alásuhant, és akkor is csak egy kis, elfojtott kiáltást hallatott, amikor Kurus forró keze a dereka köré fonódott, és a férfi úgy kapta ki a levegőből, mint egy sodródó virágszirmot. A tuláni határozott mozdulattal maga mellé vonta a szőnyegre. Alizeh összekoccanó fogakkal landolt mellette, mire a férfi nem túl hízelgő módon azonnal elhúzódott tőle. A lány mindezt úgy észlelte, mintha köd mélyéről szemlélődne. Hirtelen tökéletesen érzéketlenné vált. Akár mozgásra képtelen rongybaba is lehetett volna.

Úgy tűnt számára, hogy minden visszavonhatatlanul elveszett.

Hazan bitóra fog kerülni. Zál király meghalt. Kamran…

Kamran veszélyben volt.

Ardúnia királyi jósait meggyilkolták; a palotát támadás érte. Alizeh sérülten hagyta hátra Kamrant – jósok nélkül hogyan részesülhetett volna gyors ellátásban? Mennyi ideig marad sebezhető, mielőtt sikerül összehívni egy új papi testületet? Alizeh élete az elmúlt egyetlen óra során darabjaira hullott, és tisztában volt vele, hogy Kamrant is hasonló horderejű csapások érték.

Mintha a férfi nagyapjának halála és nyilvános megszégyenülése nem lett volna elég, Alizeh most is tisztán látta maga előtt Kamran arckifejezését, amikor rájött, hogy Hazan elárulta, majd amikor azt hitte, hogy a lány is hűtlen lett hozzá…

Nem… nem, ez elviselhetetlen volt.

Minden remény, amit nemrég még titokban dédelgetett, minden erőfeszítés, amit az elmúlt évek során azért tett, hogy békés, biztonságos életet teremtsen magának, a rengeteg kemény munka, amit elvállalt, hogy a jövőjét biztosítsa…

Kizárta ezeket a gondolatokat az elméjéből.

Egy része mintha öntudatlanul sejtette volna, hogy ha utat enged az érzelmeknek, talán nem éli túl. Jobb lesz, ha pórázra fogja őket.

Az mindenesetre bizonyosnak tűnt, hogy az ördög tette ezt vele – már előre alaposan eltervezte, miként kínozhatná őt –, és ennek a bizonyítéka itt volt, közvetlenül itt.

Hiszen az ördög tanítványa ott ült a lány mellett.

– Nem mondanál valamit? – kérdezte Kurus szokatlanul nyugodt hangon.

Alizeh zsibbadtnak érezte az ajkát.

– Nem.

– Nem beszélsz?

– Nem megyek önhöz feleségül.

Kurus felsóhajtott.

Szörnyű csendben ültek tovább; a sötétség mintha magába szippantotta volna őket. Alizeht egyedül a fenséges égbolt látványa vigasztalta – hiába szorította össze egyre kétségbeesettebben a fogát a rettentő hidegben, nem volt közömbös a szőnyegüket látszólag hajóként hordozó, éjféli tenger vagy a mennyekbe lyukakat égető csillagok sokasága iránt.

Régi, tökélyre fejlesztett szokása volt, hogy még katasztrófák közepette is számba vette a szép pillanatokat, és ez gyakran segített elsimítania az elméjét. Életének voltak már olyan sivár napjai, hogy csak a fogait számba véve emlékezett arra: van még valamije, ami értékes.

Most is kényszerítette magát, hogy a szél suttogását hallgassa, és hogy rácsodálkozzon: valójában még sosem látta ilyen közelről a holdat a maga teljes, pőre pompájában. Erre gondolva mély levegőt vett – a nyelvén színtiszta hideget ízlelt –, és kezét fürkészőn kinyújtotta az éjszakába. Az ég úgy bújt az ujjai alá, mint egy macska, mely követeli, hogy megsimogassák.

– Tegyél le róla! – reccsent rá Kurus a csendet megtörve. – A próbálkozásaid hiábavalóak.

Alizeh nem nézett fel.

– Fogalmam sincs, miről beszél.

– Vesd csak a mélybe magad, ahányszor akarod. Nem szökhetsz meg. Nem engedem, hogy meghalj.

– Minden fiatal nőhöz ilyen buzgó odaadással beszél? – kérdezte Alizeh kimérten, bár még a csontjai is reszkettek a hidegtől. – Ha elalélok, és megint leesek a sárkányról, csak magát hibáztathatja.

Kurus valami hangot hallatott, ami akár nevetésnek is beillett volna, de aztán rögtön el is halt.

– Az előző próbálkozásod máris értékes pereceinkbe került. Ha ragaszkodsz hozzá, hogy újra és újra leugorj, azzal csak késleltetsz minket, és felingerled a sárkányomat, amire egyáltalán nem szolgált rá. Már rég aludnia kellene. Ne kínozd.

– Vigyázzon! – felelte Alizeh. – Még kiderül, hogy a szívén viseli ennek a sárkánynak a sorsát.

Kurus felsóhajtott, és elfordította a tekintetét.

– Te meg még halálra fagysz.

– Dehogy – hazudta a lány.

A férfi szó nélkül levette a vastag, dísztelen, fekete kabátját, ám ahogy előrehajolt, hogy Alizeh vállára terítse, a lány a kezét felemelve elhárította.

– Ha azt gondolja – mondta kimérten –, hogy még valaha is elfogadok öntől bármilyen ruhadarabot, akkor súlyos tévképzetei vannak, uram.

Látta, hogy a férfi mellkasa bizonytalanul megrezzen, és az állkapcsa megfeszül.

– Ez a felöltő semmilyen veszélyt nem jelent. Csupán úriemberként próbálok viselkedni.

Alizeh szikrányi meleget érzett a szegycsontja mögött, miközben a szeme nagyra tágult.

– Még hogy úriemberként! Gyakran vannak téveszméi?

– Milyen könnyedén gúnyolódsz velem – nézett rá Kurus fitymálón. – Ha bárki más lennél, kivégeztetnélek.

– Ejha, még több szépelgés! Ezekkel a gyengéd vallomásokkal a szívemet óhajtja elnyerni?

Erre a férfi elfojtott egy mosolyt, és a hajába túrva felnézett a csillagokra.

– Mondd csak… túl merész álom lenne a közös jövőnket illetően, hogy ne becsmérelj állandóan?

– Igen.

– Értem. Akkor a házasélet pont olyan lesz, amilyennek képzeltem.

– Hadd legyek őszinte: megvetem magát! Előbb nyelnék mérget, mint hogy férjemnek fogadjam, és megdöbbent, hogy egyáltalán fontolóra veszi ezt a szörnyűséget, holott egyértelmű, hogy minden tettét maga az ördög diktálja. Ön, uram, javíthatatlan gaztevő; hogy miként remélhet valaha is úriemberré válni, számomra felfoghatatlan.

Kurus az indokoltnál egy szívdobbanásnyival hosszabb ideig hallgatott.

Amikor megszólalt, nem nézett Alizeh szemébe; még akkor sem, amikor magára erőltetett egy mosolyt.

– Akkor hát tegyük félre az illedelmeskedést. Megígérem, hogy soha többé nem próbálok úriemberként viselkedni a társaságodban.

– Van értelme egy már eleve teljesített cél felé törekedni, uram?

Kurus hirtelen mozdulattal odafordult hozzá, a teste megfeszült, és holdfényt tükröző szemében mintha harag csillant volna. Egy szót se szólt, miközben tekintete túlságosan is lassan a lány szeméről az ajkára vándorolt, aztán végig nyakának oszlopán, melle ívén, szinte teljesen szertefoszlott fűzője keskenyedő vonalán, majd még lejjebb…

– Maga aztán igazán rémes egy bitang – suttogta a lány. Viszolygott, amiért a férfi figyelmétől elpirult.

Bár javarészt sötétség vette körül őket, azért fény is jócskán akadt. Alizeh a csillagok ragyogásában és a hold derengésében nagyon is jól ki tudta venni Kurust. Nem tagadhatta: a férfi vonásai tárgyilagosan nézve is megnyerőek voltak, olyannyira, hogy képtelen volt eldönteni, vajon hajának vad rézszíne, netán az átható kék tekintete válik-e nagyobb előnyére. Persze nem is igazán akarta eldönteni, ugyanis Kurus jóképűsége nemhogy nem hatotta meg, de Alizeh titkon egyenesen azt a reményt dédelgette, hogy amennyiben megfelelő alkalom adódna, megöli a férfit.

– A ruha a védelmedet volt hivatott szolgálni – mondta Kurus rosszkedvűen. – Nem számítottam rá, hogy felgyújtod. Kétszer is.

A noszta melegen izzani kezdett a bőrén, mire Alizeh élesen beszívta a levegőt. Még sosem volt ennyire hálás az üveggolyó méretű kis gömbért, mely jelezte, hogy valaki igazat mond-e, netán hazudik. Még azelőtt mélyen a fűzőjébe rejtette, hogy Kurus váratlanul megjelent Huda kisasszony hálószobájában, de a legutóbbi zuhanása óta csaknem teljesen megfeledkezett róla. A gondolat, hogy nála van, sokat segített abban, hogy megnyugodjon, hiszen mostanra elegendő kulcsinformációnak volt a birtokában, hogy minden kétséget kizárva tudja: Hazan és Kurus nem szövetkeztek, hogy támogassák őt. Vagyis Kurusnak fogalma sem volt, hogy Alizehnek a birtokában van ez a nagy hatalmú tárgy. Nem számított, milyen szörnyűségek várnak rá: azt mindig tudni fogja, ha a másik hazudik.

A felismeréssel egyidejűleg Alizeh enyhe nyilallást érzett a szívében, ugyanis a nosztát Hazantól kapta ajándékba, márpedig kikezdhetetlen ténynek tűnt, hogy sosem fogja viszontlátni a férfit.

Hazanra hajnalban kétségtelenül kötél vár.

A férfinak köszönhette, hogy a remény visszatért az életébe, az ő létezésének köszönhetően tudta egyáltalán elképzelni a nyomorúsága végét. Hazan volt a bizonyíték, hogy léteztek még dzsinnek, akik keresték őt, akik hittek benne. Alizeh eleinte nem ismerte a férfi valós kilétét – nem tudta, hogy a trónus minisztere volt, hogy nap mint nap a herceg oldalán ténykedett. Azzal, hogy megpróbálta Alizeht biztonságba juttatni, az életét kockáztatta, most pedig meg kellett fizetnie ezért. A lány sosem akarta elfelejteni, miféle áldozatot hozott.

– Ha tudom, hogy elégeted a ruhát, esetleg nem pazaroltam volna annyi mágiát a megalkotására – mondta Kurus a fejét ingatva. – Nem mintha végül sok hasznát vetted volna. A célja az lett volna, hogy elrejtsen bárki elől, aki ártani akar neked; ehelyett te tönkretetted, ezáltal pedig feltártad a kilétedet az ardún uralkodóház előtt. Az alsóneműddel együtt.

– Hogy micsoda? – Alizeh elborzadva nézett fel a férfira. – Az alsóneműmmel?

– Szemed csak van – felelte Kurus merőn az arcába nézve. – Lényegében meztelen vagy.

– Mit merészel!

Kurus egyetlen határozott mozdulattal Alizeh vállára terítette a kabátját, ami annyira meglepte a lányt, hogy esélye sem volt tiltakozni, mielőtt a megkönnyebbüléstől minden ereje elhagyta volna. A gyapjúfelöltőt átjáró hő a tulajdonosa bódító, férfias illatával elegyedett, bár a lány ezt ki tudta zárni a tudatából. A súlyos kabát görnyedt, kuporgó testének minden porcikáját betakarta, selyembélése előbb csak cirógatta, aztán megnyugtatta szél csípte bőrét. Alizeh próbált ellenszegülni a kényeztetésének, de akármennyire is korholta magát titkon, képtelen volt megmozdítani a karját, hogy lehántsa magáról a ruhadarabot. A megkönnyebbülés már-már annyira intenzív volt, hogy a szemébe áruló könny szökött; az ajkába kellett harapnia, nehogy valami elégedett hang szökjön ki rajta.

Amikor végül felnézett, azt látta, hogy Kurus értetlenkedve mered rá.

– Te szenvedtél – állapította meg a férfi. – Miért nem mondtál semmit?

Alizeh nem bírt a szemébe nézni, miközben halk vallomást tett:

– Állandóan szenvedek. A fagy olyan számomra, mint egy felesleges végtag; egyszerűen nem tudok tőle szabadulni. Ritkán gondolok rá.

– Tehát a fagy valós, mindennapi élmény a számodra? – Kurus beszéd közben mintha rosszalló arcot vágott volna. – Természetesen már hallottam hírét, de azt hittem, csak amolyan költői fordulat.

Alizeh majdnem megfeledkezett róla, hogy Kurus csak keveset tudhat az örökségéről.

Szorosan lehunyta a szemét, és kifújta a levegőt. Hálás volt, amiért a teste már csak alig reszket.

– A jég az elveszett dzsinn birodalom örököseként jelöl meg. A könyörtelen hideg elvileg a rátermettségemet hivatott bizonyítani – magyarázta. – Aki képtelen elviselni a testében lakozó fagy gyötrelmeit, az az uralkodás gyötrelmeit sem élné túl.

– Szóval csakugyan létezel – mondta Kurus halkan. – Nem csak mese vagy.

Alizeh szeme elkerekedett.

– Miről beszél?

– Nem vagyok teljesen járatlan a dzsinnek hagyományaiban – felelte a férfi, és közben elfordult. – Ez a világ tele van bukott uralkodókkal. Arra számítottam, csak egy romba dőlt, méltán elfeledett birodalom elkényeztetett, koronázatlan királynője leszel. Csakhogy tényleg az vagy, akit várnak, nem igaz? A jelek szerint még maga az ördög is vár. Ez befoltozná a lékeket a talányokon, amelyekkel traktált. És azt is megmagyarázná, miért akar ilyen kétségbeesetten megkaparintani magának.

– Igen – suttogta Alizeh, miközben pillanatról pillanatra egyre inkább csalónak érezte magát. Még hogy ő volna a népe megmentője? Ő, aki az élete elmúlt néhány évét padlók és latrinák sikálásával töltötte? – Úgy tűnik, az vagyok.

Kurus erre csak sóhajtott.

Amikor Alizeh végre rá merte emelni a tekintetét, azt látta, hogy a férfi ujját a karimán végighúzva fekete kalapja belsejébe mered.

Ennek láttán a lányban egy kérdés merült fel.

– Ma mágia segítségével juttattál minket a bálba – mondta. – Miért nem viszel minket ugyanígy Tulánba? A sárkány kissé túlzásnak tűnik.

Kurus keze megdermedt. Ahogy lassan felpillantott, szemében az égbolt ragyogása tükröződött. A hangjában nem volt feddés, csak meglepettség.

– Te tényleg semmit nem tudsz a mágiáról, igaz?

Alizeh megrázta a fejét.

– Csak nagyon keveset.

– Ehhez képest – ráncolta a férfi a homlokát –, engem úgy tájékoztattak, hogy rá vagy utalva. Hogy a legelemibb összetevői valamilyen módon ott lappanganak benned. Tényleg titok előtted a sorsod?

Ennek hallatán félelem nyilallt a lányba, és szíve ismerős dübörgéssel zakatolni kezdett. Csak most jutott eszébe, hogy az ördög rengeteg mindent megoszthatott az életéről ezzel a vadidegennel. Alizeh ezáltal veszedelmes lépéshátrányba került.

– Mi egyebet mondott még rólam? – kérdezte.

– Kicsoda? Iblísz?

Ahogy a félelem kezdte hatalmába keríteni, Alizeh egyre szaporábban vette a levegőt. Kurus kérdése bárgyú volt, és neki nem állt szándékában válaszolni rá. Végül aztán a férfi, aki nem volt ostoba, felsóhajtott.

– Miként említettem, csak annyit osztott meg velem, hogy egy másik birodalom királynője vagy, aki elveszítette a trónját, és most új királyságot keres. Azt nem közölte velem, hogy dzsinn vagy. – Rövid szünetet tartott. – Vagy ha igen, hát nem fogalmazott egyértelműen.

A noszta melegen izzott.

– A hibbant rejtvényei miatt olykor átkozottul nehéz megérteni – mormolta Kurus savanyú képpel. – Persze ez mintha nagyon is az érdekét szolgálná. Az a dagályos beszéde meglehetősen hatékonynak bizonyul, amikor gyanútlan emberekből próbál hasznot húzni.

– Igen – bólintott Alizeh, meglepte, hogy valamiben egyetértenek a déli királlyal. – Jól ismerem az érzést. A születésemtől fogva kísért.

Kurus a szemébe nézett, és mintha óvatosan tanulmányozta volna.

– Sem magamat, sem másokat nem tudom mágia segítségével nagy távolságokra eljuttatni. Az ásvány felezési ideje túl rövid.

Alizeh nem értette ezt a magyarázatot, de miközben azt készült eldönteni, beismerje-e a tudatlanságát, egy vad széllökés kis híján a mélybe sodorta. Ijedten belemarkolt kölcsönvett felöltőjébe, és a hajtókájánál fogva szorosabbra vonta maga köré – és ekkor az ujja valami nedveset érintett.

Heves mozdulattal elrántotta a kezét, és a holdfénynél szemügyre vette a folyadékot, mielőtt páni félelemmel Kurusra meredt volna.

– Vér van a kabátján – lehelte.

Kurus hűvös tekintetéből nem lehetett kiolvasni az ezzel kapcsolatos érzéseit. Csak annyit mondott:

– Biztosra veszem, hogy az értelmi képességeid elegendőek, hogy belásd, milyen nehéz megölni valakit anélkül, hogy az ember bemocskolná a ruháját.

Alizeh elfordította a tekintetét, és nyelt egyet.

Csak most döbbent rá, hogy a sietős távozását követően némi időre magára hagyta Kurust és Kamrant – amikor utoljára látta őket, a déli király éppen a kegyelemdöfést készült megadni a tuláni hercegnek. Annál bölcsebb volt, semhogy elárulja az ezzel kapcsolatos érzéseit, de addig nem lehetett nyugodt, amíg rá nem kérdezett. Tudnia kellett… valahogy ki kellett derítenie, vajon Kurus bevégezte-e, amit elkezdett…

– Honnan tudta a trónörökös a neved?

Alizeh olyan hevesen rándult össze, hogy majdnem leesett róla a kabát.

– Tessék? – fordult lassan szembe Kurussal.

A férfi szemében harag gyúlt.

– Gyerünk, eddig olyan jól haladtunk! Ne rontsuk el azzal, hogy színlelt értetlenkedéssel sértegetjük egymást. Ennél eddig jóval értelmesebbnek tűntél.

Alizeh érezte, hogy kihagy a szívverése.

– Kurus…

– Honnan tudja a neved? – ismételte a férfi. – Úgy értesültem, hogy cselédként rejtőzve élted az életed. Miféle oka lehetett egy trónörökösnek, hogy közeli ismeretségbe kerüljön egy szolgálólánnyal?

Alizeh az ajkához érintette reszkető ujjait.

– Megölted, nem igaz?

– Látom, mindketten válaszokra vágyunk Ardúnia leendő királyával kapcsolatban.

– Ön elképesztő – suttogta a lány. – Előbb belerángat ebbe a csalárd cselszövésbe, aztán követeli, hogy valljam meg legbensőbb gondolataimat, mintha ugyan bármi jogot formálhatna az őszinteségemre…

– A jegyesedként jogom van ismerni a hátteredet.

– Nem vagyunk jegyesek…

– Ha azt hiszed – vágott a szavába Kurus –, hogy becsületességemnek és jóindulatomnak köszönhetően érkeztem életem eme megalázó válaszútjához, félreismersz. Már azelőtt a tiédhez láncoltam az életemet, hogy a nevedet tudtam volna… mielőtt egyáltalán elképzelésem lett volna arról, ki vagy, vagy hogyan nézel ki. Elképzelni sem tudom, miért okoz számodra ekkora örömöt a feltételezés, miszerint holmi aljas, személyes indok lapul a szándékom mögött, hogy elvegyelek feleségül. Mondd – folytatta aztán ellenséges hangon –, ilyen kéjesen borzongató lenne, hogy a gondolataim és vágyaim egyetlen tárgyának képzeld magad? Szándékosan tagadod meg tőlem az alapvető méltóság vélelmét, emlékeidből eközben kizárva azt a kulcsfontosságú tényt, hogy én ugyanúgy belekényszerültem ebbe a helyzetbe, mint te… és mindezt azért, hogy sajnálhasd magad? – Kurus megrázta a fejét. – Ó, milyen fárasztó lehet ennyire énközpontúnak lenni.

Alizeh válaszként adott nevetése már-már hisztérikus volt.

– Engem vádol énközpontúsággal, holott eddig minden egyes cselekedete kizárólag a saját védelmét szolgálta, akár mások élete árán is?

– Téged pedig – felelte Kurus a lányra lenézve – annyira lefoglaltak a kis személyes drámáid, hogy egyszer sem jutott eszedbe megkérdezni, miért is viselem egy ilyen alantas mester igáját?

– Netán sajnálnom kellene? – csattant fel Alizeh. – Ön, aki bizonyára éppen a saját bűnei következményeitől szenved, alávaló sarlatán módjára egy áldozati bárányt csalt ebbe a förtelmes alkuba. Barátságot színlelve varázsruhát küldött nekem. Elhitette velem, hogy segíteni akar… hogy szívén viseli a sorsomat…

– Semmi ilyesmit nem tettem – mondta Kurus a tekintetét elfordítva. – Te vontad le a neked leginkább tetsző következtetéseket, és ez lett az eredménye. A naivitásod nem az én hibám.

Alizeh szinte szóhoz sem jutott.

– Hogyan? Hogyan lehetséges, hogy semmiféle megbánást nem érez a tettei miatt?

A férfi szembefordult vele.

– Miért viselkedsz továbbra is úgy, mintha lett volna választásom?

Alizeh hátrébb húzódott, de Kurus nem tágított.

Közelebb hajolva megszüntette a közöttük lévő néhány ujjnyi távolságot, csillogó szeme megújult hévvel fürkészte a lány arcát.

– Szabad akaratával kérkedő, szabadon cselekvő személynek tűnök a számodra? Netán azt hitted, hogy miután odáig alacsonyodtam, hogy az ördög beteges követeléseit teljesítsem, elég lesz egyszer belenéznem abba a nagy őzszemedbe, és máris jobb belátásra térek?

– Nem – suttogta Alizeh. – Nem úgy ér…

– De – folytatta Kurus lágy hangon, és a tekintete egy pillanatra a lány ajkára tévedt. – Azt hiszem, nagyon is tisztában vagy a szépségeddel. Én pedig tisztában vagyok az ördög praktikáival és a halandó hús gyengeségével. Azt hiszed, ilyen keveset tudok a mesterkedéseiről? Abban a pillanatban, hogy megláttalak, sejteni kezdtem, miféle játékot űz… tudtam, hogy azért küldött pont